Bánhidi Lilla

SORSOD BORSOD

Prae Kiadó, 2023

© Bánhidi Lilla, 2023

© Prae Kiadó, 2023

A regény helyszínei és a rendezvények valósak, a történet cselekménye és szereplői azonban a képzelet szüleményei. A valósággal való bármiféle egyezés a véletlen műve.

A regény helyszíneinek kiválasztásakor a szülővárosom és régiója iránti szeretetem és kötődésem vezérelt.

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A borítót Kőszegi Judit grafikájának felhasználásával
Szabó Imola Julianna tervezte.

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2023

2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Felelős szerkesztő: Péczely Dóra

Olvasószerkesztő: L. Varga Péter

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6199-93-5

ISSN 2676-8526

A Krimi Ma SOROZAT
KORÁBBI KÖTETEI

Molnár T. Eszter • Szabadesés

Mészöly Ágnes • Rókabérc, haláltúra

Cserháti Éva • A Sellő titka

Pintér Tibor • A harmónia tébolya

Kertész Erzsi • Az átutazó

Gráczer L. Tamás • A háromfa hölgye
(A budai hóhér / 1.)

Mészöly Ágnes • Megrajzolt gyilkosságok

Gráczer L. Tamás • Az Úr szukái
(A budai hóhér / 2.)

„itt az utcák mesélnek, mint a dzsungelban az ösvények
betonházak között szürkülnek a törvények”

Slam km. Antsa: Sorsod Borsod

November 15. csütörtök
Miskolc, Népkert

– Rexi! Hozzám!

Rekedt férfihang hasít a Népkert nyirkos levegőjébe. Az ösvény a szokásosnál is sötétebb, a köztéri lámpák fényét lefogja a köd, a körvonalak csak tompán látszódnak. A feléjük tornyosuló több száz éves platánfák mint a hegyek festik még feketébbre az estét.

– Hozzám!

Háromsaroknyira, a park közepén foltos, hosszúszőrű kutya csóválja a farkát izgatottan. Mohón szívja magába a térkövek mellett, a fűszálakon maradt szagokat. Hallja az ismerős hangot, felismeri a nevét, de ügyet sem vet rá. Kevésnek érzi a póráz és a nyakörv szétválasztása óta eltelt időt. Tovább szaglászik. Ismeretlen, intenzív aroma csapja meg az orrát, édeskés és fanyar. Követni kezdi. Jobbra fordul, a szökőkútnál még erőteljesebben érzi. Gyorsabban szedi a lábát, belefeledkezik a szimatolásba. Az új szag a kisösvény felé csábítja. Rákanyarodik, érzi, már nagyon közel a forrása. Futásnak ered.

A Vigadó felől szél támad. Végigsüvít az üres járdaköveken, körbefújja a szökőkutat, a pad alatt felkap egy csikket és a rekortán futópálya felé söpri. Tovább kavarog a játszótér felé, befúj a hattornyú vár fedett csúszdájába, megmozgatja a rozsdás hintát. A nyikorgás éles hangja végigfut a sötét parkon.

A kisösvény eldugott végén, az országúthoz közel, a kutya egy háromtörzsű fa tövéhez rohan. Belegázol a gondosan összehordott avarkupacba. A színes levelek magasra röppennek. Mélyről, a halom aljából gyémánt hideg fénye csillan.

– Rexi! Vissza! – kiált erőteljesen. Fütyülni is próbál, de vacog a foga. – Hol az istenbe vagy már?

Összegyűrődött cigit vesz elő a kabátja zsebéből, idegesen kattogtatja az öngyújtót. A cigi izzani kezd, mélyen beleszív, és gyors léptekkel a kutya után indul.

Átlagosan tizennégy és tizenhat fok közötti hőmérséklet, országszerte több órás napsütéssel, ezt ígérték mára a meteorológusok a kereskedelmi csatorna reggeli híreiben. A miskolciak meleg kabátot vettek. Miskolcra nem érvényes sem az átlagos, sem az országszerte. A Búza téri mérőállomáson a hőmérő higanyszála kilenc foknál megállt. A nap csak délelőtt sütött ki, és tíz perc után el is tűnt.

Rexi a levelek közé fúrja az orrát, a farka gyors ritmusban csapkod jobbra és balra, az egész hátsó fele vele tekeredik, mindjárt eléri a célt. Mindent beterít az új szag, elnyomja a jelölések maradékát és addigi kedvence, a rothadó fű aromáját is. Egy pillanatra felnéz, füle figyelőállásba hegyesedik, maga elé mered. Valami kilóg a levelek alól. Valami oda nem illő, amilyet még soha nem talált a szokásos esti népkerti sétákon. Érzi, onnan jön a frissen felfedezett szag. Lendületet vesz, elrugaszkodik. Az egyik platán takarásában egy alak feszülten figyeli. Rexi lába már a levegőben, mikor szorítást érez. Határozott szorítást a hátán, közvetlenül a nyaka alatt. Fájdalmasan felvakkant.

– Végre megvagy! – kiáltja a gazdája, és visszarántja a járdára. – Rossz kutya!

Rexi kétségbeesetten ugat, nyüszít, lába a fa felé kapálózik. Teljes erővel próbálja a gazdáját visszahúzni. A nyakörvén élesen csattan a póráz fémcsatja. A férfi a kezére tekeri a szíjat és erővel a járdán tartja a kutyát. Közel húzza magához. A platán mögötti alak hátát a fának veti.

– Gyere szépen, mindjárt vacsora! Pörkölt lesz. Te is szereted. Ha jó leszel, kaphatsz belőle!

A pórázt a Jégcsarnok irányába húzza, eltűnnek a sötét park fái között.

Az éjszakára ígért szélvihar a vártnál hamarabb érkezik. A Népkertet a hármas út felől éri. Belekap a háromtörzsű platán hatalmas lombjába, erőteljesen tépázza. Az ágak reccsennek, a levelek egymás után hullnak a földre, rá a maradék avarkupacra. Mindent betemetnek a fa körül.

„Köszönjük a tudósítást Radványi Alexának, és most időjárás. Hétvégén lehűlés várható, majd hétfő reggel enyhe melegfronti hatás érvényesül hazánkban, amely többfelé okoz havazást.” A pörkölttel terített vacsoraasztalhoz átszűrődik az esti híradó vége. „A legnagyobb mennyiségű hó az északkeleti területeken, főleg Borsod-Abaúj-Zemplén megyében várható. Oda a szokásosnál hamarabb érkezik idén a tél.”

November 17. szombat
Miskolc, Egyetemváros

Monday night, to the club. Sötét. Sűrű levegő. Tuesday night, to the club. Színes fények cikáznak. Wednesday night, what a headache. Dübög a basszus, a mellkasok átveszik a rezgést. But I went, to the club. Az erek szűkülnek, emelkedik a vérnyomás. Thursday night, to the club. Kezek pumpálnak a levegőbe. A plafon felé, aztán fejmagasságban előre. Újra fent. Újra lent. Friday night didn’t wanna go – felpörög a ritmus, fejek mozdulnak egyszerre az ütemre. But my friend Michelle called me on the phone, a zene halkul, elfogy, and so I went to the club.

A DJ alapállásba húzza a potmétereket. Lekapcsolja a lámpákat. Fojtott csend, zihálás.

A karok felfelé nyúlnak. Fészkelődések zaja hallatszik. Még négy ütem. Még három. Még kettő. Egy. To the club. To the club. Sikítás, fütty, hörgés. To the club. A fények pillanatképeket szaggatnak a táncolók között. To the club. Vörös hajú, haspólós lány kalimpáló keze az első sorban. Röppenő haj hátrébb a tömegben. Csukott szemmel táncoló borostás srác. Ugráló, összekapaszkodó lánycsapat.

Vanda hátulról átöleli barátnőjét, és szorosan magához húzza. Érzi, Enikő kuncog, a teste belerázkódik. Már ő is alig bírja visszafogni magát.

– Nem látod, hogy együtt vagyunk? – kiált jobbra a mellettük táncoló srácnak. Figyeli egy ideje. Először a táncparkett jobb oldalán tűnt fel, onnan bámulta Enikőt, számonként egyre közelebb jött hozzájuk, most már szorosan mellettük táncol. Csak pár centi választja el a kezét Enikő fenekétől. Vagy tizedszerre rántotta el előle a barátnőjét, a fiú újra meg újra megpróbált betáncolni közéjük. Vanda megelégelte.

Látásból ismeri, de nem tudná megmondani, honnan. Magas a homloka, keskeny, téglalap formájú, fémkeretes, tanáros szemüveget visel, feszülős izompólóban van. Valamelyik egyetemi előadáson láthatta? Vagy a büfében? Így közelről egész jóképű, állapítja meg, csak az a béna szemüveg nem kellene rá. Nézi a fiú felsőtestére tapadó pólót, nem hagy nyitott kérdéseket, milyen kemény, kidolgozott izmok feszülnek alatta. Kár érte, állapítja meg Vanda. Előre sajnálja, amit mondani készül, de nem tehet mást, Enikővel van egy megállapodásuk, és ma ő van soron. Ha valaki próbálkozik, az ő feladata leszerelni. Legutóbb két hete buliztak, akkor Enikőé volt, ma viszont övé a pasiszerep. Vanda megy előre a szórakozóhelyen, ő rendel, reklamál, és ő küldi el a próbálkozókat. Már hónapokkal ezelőtt megbeszélték, hogy ha együtt buliznak, nincs pasizás. Így biztosan jól érzik magukat, és egyikük sem marad egyedül. A szabályt Vanda találta ki. Az egyedül töltött este lehetősége őt fenyegette inkább.

Enikő feltűnő lány, még akkor is kiszúrják a férfiak, ha, mint ma este, magas szárú tornacipőt, laza pólót és széles boyfriend farmert visel. Hosszú, természetes szőke haja, gazellaalkata és reklámba illő mosolya még másnaposan, hányás után, a menstruációja első napján is mágnesként vonzza a férfiakat. Tavaly megnyerte az egyetemi szépségversenyt. Azóta több helyi lapban is szerepelt modellként, az Észak-Magyarország Nap lánya rovata a szokásos utolsó oldalas képek mellett interjút is lehozott vele.

Enikő végigméri a szemüveges fiút, Vandához fordul, és megpróbálja túlkiabálni a zenét.

– Nem lazíthatnánk? Olyan kis cuki. Légyszi, légyszi, csak dumcsizzunk vele! – kérleli.

Vanda ingatja a fejét.

– Csak két hónapja szakítottál! Még nem vagy túl rajta.

– Azon a bunkón? Hogyne lennék túl! Rajtakaptam Mirivel a budiban, vágod?

Vanda mozgása lassabb ritmusra vált. Rosszallóan néz barátnőjére.

– Egy hónapja még a vállamon sírtál, hogy ő volt életed szerelme, és hozzá akartál menni feleségül.

Vanda mosolyt erőltet magára, de elszomorodik. A szíve mélyén örült a szakításnak. Másfél éve szingli, és mióta Enikő is egyedülálló, nem kellett azon gondolkodnia, kit hívjon el magával, ha kimozdul. Nem számított rá, hogy ez az állapot belátható időn belül változik. A szemüveges fiúhoz hajol.

– Tirhulj innen, és ne abajgasd a csajom! Cső! – mondja, és látványosan belemarkol barátnője fenekébe. Enikő kuncog magában, a fiú arrébb táncol, Vandából is kitör a vihogás.

– Szegényke, láttad a döbbenetet az arcán? Azt hitte, tényleg a csajom vagy – nevet. – Eni, cseréljünk! Kész vagyok, ma nem bírok több pasit leoltani.

– Oké! – mondja Enikő, megragadja barátnője kezét, és a bár felé húzza. Hosszú sor áll előttük, mindenki a pulton álló lányokhoz akar kerülni. Tűsarkúban, miniruhában, vízipisztolyból töltik az italokat, néha a poharakba, gyakrabban egyenesen a vendégek szájába. A hangfalakból a Gala ősrégi popdalának, a Freed From Desire-nek az újramixelt változata üvölt. A DJ biztosra megy, jól tudja, hogy a miskolci közönségnél egy régi slágerrel nagyobb sikert arat, mintha a legújabb budapesti klubzenékkel kísérletezgetne. Márpedig aki DJ-ként bekerül a legendás egyetemi Rockwell Klubba – a Rokiba –, biztosra akar menni. Főleg, ha a kék teremben játszik. A piros Rokiban elektronikus zene megy. A kékben a kilencvenes, kétezres évek zenéit vegyítik mai, mainstream dalokkal. De a legnagyobb siker titka, mint mindenhol Borsodban, itt is az Edda vagy legalább a Hooligans.

Ha egy miskolci buliban megszólal az Elhagyom a várost, a borsodiakból előtörnek az érzelmek. Összeborulnak, könnyes szemmel üvöltik, hogy „…mindent itt hagyok, mit Miskolc adhatott”, és bármi is történt aznap este, napok múlva is azt fogják emlegetni, hogy mekkora buli volt.

A bárpultnál Vanda rendel. Pici, törékeny termetével könnyen átfurakodik a Firmaavatót ünneplő vébékázó gépészek között. Enikő az egyik asztalnál várja. Belemerül a telefonjába, nyomkodja és vigyorog. Vanda a poharakkal a kezében mögé lopózik, meg akarja ijeszteni, de ránéz a kijelzőre, és az üzenetsor, amit lát, hívogatóbbnak tűnik. Beleolvas. Várom. Felette két sorral a Leonidák és… Próbálja végigolvasni, de Enikő pont kitakarja az üzenet folytatását. Vanda gyomra görcsbe rándul. Rápillant a profilra, de a színes kép nagyon pici, nem tudja kivenni, ki az, a névből is csak az első felét látja. LAT… Enikő lejjebb engedi a telefont, és megfordulni készül, mikor Vanda viccesen a fülébe súg.

– Megcsalsz, életem? Csak nem a kis szemüvegesnek írogatsz?

A lányok szórakozását ketten is figyelemmel kísérik. Egy magas, steppelt dzsekis, csíkban kiborotvált hajú férfi a bejárat mellett. A falnak támaszkodik, a tekintete rajtuk pihen, mintha moziban ülne. Egy elegáns, fekete szövetkabátos pedig a terem sötétebb sarkából nézi őket. Egyedül ül. A lába keresztbe vetve, hátradől a széken, elmélázik, mintha várna valamire. Tekintete a dzsekis férfira téved a bejáratnál. Nézi, ahogy három egyetemista korú lány odasétál hozzá, kacéran mosolyognak, a kezét fogják és a táncparkett felé húzzák. A dzsekis kihúzza a kezét a lányéból, kajánul vigyorog, végigsimít egy másik lány hátán, magyaráz valamit és elindul a kijárat felé.

Enikő összerezzent Vanda hangjára, zavartan lezárta a telefonját és a keresztpántos fekete kistáskájába csúsztatta.

– Nem, dehogy.

– Ki vele! Látom, hogy titkolsz valamit.

Enikő szégyenlősen elmosolyodik. Arca kipirul, szeme csillog. Nagy levegőt vesz, hogy belekezdjen, de meggondolja magát.

– Oké, tényleg van valami. De nem a szemüveges. Valami tök fura dolog és izgalmas. De most még nem akarom elmondani. Tudom, hülyeség, de félek, hogy ha idő előtt beszélek róla, megtörik a varázs. Gyere, csináljunk egy szelfit! – próbálja elterelni Vanda figyelmét. Előkapja a telefont, ellenőrzi, jött-e üzenete, magához húzza barátnőjét, és sorozatot készít.

– Mondd már el! – kérleli Vanda. – Ez így nem ér!

– Adj pár napot, légyszi, hogy biztos legyen! Utána részletesen elmesélek mindent, ígérem.

Vanda összehúzza a szemöldökét, az arcvonásai megkeményednek. Egy lépést hátralép, gesztikulálva magyaráz.

– Hogy lehetsz ilyen, Eni? Ha nekem alakulna valami, biztos te lennél az első, akinek elmondom, rögtön az elején. Amúgy szerinted nekem nem írogatnak? Képzeld, de! Csak én nem válaszolok, amikor együtt vagyunk.

Vanda hátat fordít és elindul. Enikő felpattan a székről, megragadja barátnője karját, és megpróbálja átölelni.

– Ne húzd már fel magad minden kis szarságon!

Vanda elhúzza a karját, demonstrálva, hogy haragszik. Enikő megpróbálja újból magához húzni.

– Légyszi, ne csináld! Nincs is semmi. Ha lesz, ígérem, rögtön elmondom, és csak neked, oké? És nem csetelek. Becsszó.

– Jól van. De még egy ilyen és nincs több közös bulika.

Enikő mosolyog.

– Oké, te viszont ne nézegess bele a telómba. Azt meg én utálom.

Vanda karba teszi a kezét, és egy „hmm” kíséretében megemeli az arcát, jelezve, hogy nem tartja helyénvalónak Enikő megjegyzését.

– Na, táncolunk? – sóhajt, és választ nem várva indul a tömegbe.

A parketten Enikő félig kihúzza a táskájából a telefonját, gyorsan rápillant a képernyőre, nem érkezett üzenete. Meglátja Vanda rosszalló tekintetét, csalódottan csúsztatja vissza a telefont.

– Még csak fél egy – mondja hangosan. Zavartan mosolyog, arca kipirul.

Tovább táncolnak. Enikő megvárja a következő számot, és megpróbálja túlkiabálni a zenét.

– El… elmegyek a mosdóba.

– Mi?

– Mondom: megyek a mosdóba!

Elindul, majd visszanéz barátnőjére.

– Figyi, tuti nagyon hosszú a sor. Igyál addig egyet, oké?

A gépészek épp megérkeznek a szakestjük után, hogy folytassák a bulit. Vihorászva tódulnak be a bejáraton. Enikőt elsodorja a tömeg, Vanda egy pillanat alatt szem elől téveszti.

Le akar ülni, és talál is egy üres széket. Emlékszik, ott pár perce még egy elegáns férfit látott. Biztos italért ment, gondolja, bunkóság lenne lecsapni a helyére. Járkál egy kicsit. A kedvenc száma kezdődik, a parkett szélén lötyög. Húsz perc múlva úgy érzi, nem bírja tovább, a lába elnehezül a magas sarkú cipőben. Mi tart eddig? Nem hiszem el, mit lehet ennyi ideig csinálni a budin, mérgelődik magában. Visszamegy az asztalokhoz, az elegáns férfi széke még mindig üres, leül. Sarkát félig kibújtatja a cipőből, megmozgatja a lábujjait. Egész teste feszült. Enikő nem szokott ennyi időt tölteni a vécén. Csak nincs rosszul? De hát nem is ivott sokat.

Felhívja. A hívott szám átmenetileg nem elérhető, mondja a géphang. Biztos nincs bent térerő, gondolja Vanda. Utánamegy a mosdóba. Hosszú sor áll a női vécé előtt, feszengve várakozik, pár perc után félrelöki az előtte állókat, bocs, sürgős, mondja, keresek valakit. Húzz már a picsába, mit tolakszol, üvöltenek rá többen, nem foglalkozik velük. Mindegyik fülke ajtaján hangosan dörömböl:

– Eni, itt vagy?

– Tirhulj már, ne itt óbégass! – ordít ki valaki az egyik fülkéből. Egy másikból öklendezés hangja hallatszik.

– Eni, te vagy? – üti az ajtót Vanda.

Egy szőke lány fogja meg a karját:

– Hé, az én barinőm van benn, hagyd már!

Vanda egyre idegesebb. Méltatlannak érzi, hogy Enikő hagyta magára, és még ő rohangál utána. Mit szórakozik velem? És ha baja van? Kisiet a vécéből, körbemegy a Rokiban. Alaposan szétnéz a tánctéren, a pultok mellett, sehol nem látja. Hol a fenében van? Basszus, holnap egész nap tanulnom kell, hétfőn ZH. Hogy fogok felkelni? Egy hálátlan picsa miatt fogom elcseszni a jegyemet. Hazamegyek. Előveszi a telefonját, a Messengeren megnyitja Enikő profilját. Harmincöt perce volt elérhető. Visszamegy a mosdóhoz. Sehol nem látja. Na jó, ebből elég, hazamegyek. Kiveszi a kabátját a ruhatárból.

Kimegy az épület elé. A bejárat mellett DVTK-sálas fiúk artikulátlan hangon üvöltenek. „Csak a Diósgyőr!” Mögöttük két lány cigizik. Vanda ismeri őket, odaköszön.

– Na cső, már mész is? – kérdezi az egyik.

– Igen, Enikővel elkavarodtunk egymás mellől, annyira bénák vagyunk. Egyedül meg nem olyan izgi.

A lány értetlenül néz Vandára.

– Elkavarodtatok? De hát Enikő már vagy egy órája elment. Pont itt cigiztünk, amikor kijött. Nagyon sietett, beszállt egy taxiba.

Vandából egy pillanat alatt elillan az alkohol okozta bágyadtság. A testén végigfut a feszültség, úgy érzi, mindjárt szétrobban. Közelebb megy a lányokhoz.

– Hogy mi? Beszállt egy taxiba? De hát nem is szokott taxizni! Itt lakik a közelben.

– A csoporttársam itt anyázott, mert be akart szállni, de a barátnőd lenyúlta az autót.

– Nem hiszem el! Együtt bulizunk, és szó nélkül itt hagy? Mit képzel magáról?

Előveszi a telefonját, üzenetet ír. Soha többé ne keress, írja a végére. Elküldi és letiltja a barátnőjét. Feldúltan indul a hatos kollégium felé.

November 18. vasárnap
2515-ös út Pingyom mellett

A hátsó ajtó nyílik, magas, testes férfi préseli ki magát az autóból. Pólóban, szakadt farmerban van. A felkarján a többi tetoválás felett háztartási fólia takarásából friss argentindog-fej vicsorít.

Körülnéz. Nem tudja, hol van, hogy került ide. Tőle jobbra sötét, üres országút, arra indul. Megcsúszik a töltés oldalán. Kiegyensúlyozza. A bakancsa orrára nyálkás fűszálak tapadnak. Pedig jól indult az este, villan az emlékezetébe egy összenevetés emléke, de fogalma sincs, kivel és hol. Másodpercek kellenek, hogy a fejébe tóduló, gyorsan pergő emlékmozaikokat összerakja.

Nappali, kopott szélű, kék szinvabútoros kanapé, megismeri, náluk is minden a Szinva Bútorboltból van. A lakás is ismerős, mintha otthon lenne, de mégse. Ja, persze, a Fedett Szoba. Lábak mindenhol, a karfákon is ülnek, a kis asztal tele van felespoharakkal, valaki éppen tölt. Érces hang kiált, de nem érti, mit. Zúg a feje, mintha egy szétesőben lévő motor zörögne bent folyamatosan. A hang kitisztul, ollé, ollé, ollé! Ünnepeltünk, hát persze, jön a Fradi. A poharak megint a magasban. Zorbára és Pilura! Elkapták a rohadékot. Ja, ja, Zorbára és Pilura, ismétli magában. Felszisszen, a homlokába bénítóan nyilall a fájdalom. Újabb kép, egy kis szobában van, egykor háló lehetett, a falon egy franciaágy támlájának kontúrja látszik, most súlyzók, bordásfal, bokszzsák van benne. A sarokban régi kisszekrény, kinyitja, az aljából dobozt húz elő, belecsúsztat egy tasakot, visszateszi a polc legvégébe. Újabb emlék. Autóban ül hátul, abban, amiből most kiszállt, Gyepes, a barátja, kint áll, telefonál, mutatja, hogy menjenek, ő majd később csatlakozik, ha végzett. Indulnak. Hová is? Harsányba. Igen, Harsányba mentek. A negyedéves feleség-, vagy ahogy maguk között hívják, utánfutómentes buliba. Johanna, a kolléganője beül mellé a hátsó ülésre, középre csúszik, Bagarol is befér. Zorba fennhangon mondja, hogy majd ő vezet, minden oké, gyerekek, induljunk! Új kép. Johanna viccet mesél az autóban. Nevetnek. Elhagyják Görömbölyt, kiérnek az országútra. Sötét van, aztán erős fényszórók fénye jön. Az egyik mellettük, a másik szemben, és gyorsan közeledik.

Ez az utolsó emléke. Szétnéz, az úton nem lát senkit. Visszafordul. Tompa fény világítja meg a töltésoldalt. A Harsány felé vezető úton lehetnek. Már a Pingyomtető után, mert sötét van mindenhol, nincsenek lakóházak. Itt lehet valahol az elhagyott laktanya, az az egyetlen épület a környéken. Féknyomok látszódnak az országúton, egészen a szűrt fénytől kirajzolódó bokrokig vezetnek. Abba gázolt az autó, amikor Zorba elrántotta a kormányt. Most már megvan. Az autó másik oldaláról, az erdő felől hangokat hall.

– Kurvaannyát! – ismeri fel Zorba öblös, öreg bernáthegyiéhez hasonlító hangját. – Elvenném a kibaszott jogsiját a kis köcsögnek!

– A hülye gyerekek a Centrum mögül – mondja Pilu. – Tuti az egyikük volt! Szakadt piros BMW-vel. Az nekik a raj kocsi, itt versenyeznek mindig. – Megkerüli az autót. Látja, ahogy a forró hűtővíz párája felcsap a késő őszi hideg levegőben. Pilu hangja erősebb, ahogy közeledik az árokban álló kocsihoz.

– Most nézd meg, leszakadt a lökhárító!

– Pigi, jól vagy? – kérdezi Zorba. – Bocs, haver, el kellett rántanom a kormányt. Majdnem belénk rongyolt. Hát sajnos nincs rendszám. Túl gyors volt.

– A fejem fáj.

Zorba közelebb lép hozzá, megfogja a fejét, az utcai lámpa fénye felé fordítja és a pupilláját figyeli.

– Milyen nap van? – kérdezi.

– Vasárnap. Miért?

– Hogy hívnak?

– Pigniczki Márk. Nyugi, jól vagyok. Többiek?

– Oké mindenki. Johannának kicsit vérzik a homloka, de semmi komoly, mindjárt eláll – mondja Pilu, és az autó mögé mutat. – Ott vannak az árokparton Bagarollal.

– Megyek, megnézem. Ó, de megbüntetném ezt a kis faszt. Közlekedésen kezdtem anno, szarrá szivattam ezeket a hülyegyerekeket. Gyorshajtás. Szabálytalan előzés, cserbenhagyás. És tuti az autó is szarrá van bütykölve. Meg még, ha tudná, hogy rendőrök vagyunk. Nem is akárkik.

– Ja – mondja Zorba, és elhallgat.

Pigniczki hátramegy, megnézi Johanna homlokát. Mikor visszaér, a két nyomozó épp az autó elmozdult darabjait próbálja helyre rakni.

– Szóltatok már az ügyeletnek, vagy hívjam én? – kérdezi. – Meg akkor mentő is…

Zorba meg se várja, amíg befejezi a mondatot, közbevág.

– Nem kell mentő! – Idegesen seperni kezdi magáról a légzsák eldurranása után rászállt port.

– Hol vagyunk?

– Még a lőtér előtt.

– Oké, hívok mentőt.

– Nem érted, hogy nem kell mentő, bazmeg? – Zorba ordítása élesen visszhangzik az erdő csendjében. Pigniczki hátralép.

– Mi bajod van? Johanna homloka szétcsattant, varrni kell. Az ügyeletnek meg úgyis szólunk.

– Nem szólunk az ügyeletnek! Nem! Összerakjuk a kocsit, elmegyünk abba a tetves buliba, és jól érezzük magunkat!

Pigniczki értetlenül néz rá. A telefon a kezében, maga elé emeli, hogy tárcsázzon, de Zorba lefogja a karját.

– Ugye, viccelsz?

Zorba még jobban megemeli a hangját.

– Te könnyen beszélsz! De én vezettem. Megszondáztatnak, oszt végem, bazmeg. Mit mondok az asszonynak? Úgy tudja, éjszakás vagyok. És a két kölyöknek? Gondolkozzál már!

– Nem is ittál – szól közbe Pilu bizonytalanul.

– Csak amit Gyula meghagyott.

– Gyula már hónapok óta nem iszik – mondja Pilu maga elé.

– Tudom – mondja halkuló hangon. – De kitöltötték neki.

Pigniczki leengedi a karját, a telefont becsúsztatja a farzsebébe. Idegesen járkálni kezd.

– Te hülye vagy, bazmeg? Mindannyian miattad fogunk szívni! Bevállaltad, hogy vezetsz! Ott várnak minket. Az egész alosztály, az ifjúságvédelmisek, a vizsgálati osztály, még a kapitány titkárnőjét is meghívtuk! Mindenki tudni fogja. Kurvajó.

Johanna és Bagarol lép melléjük. Johanna kérdőn néz Pigniczkire.

– Oké, nyugodjunk meg. Ki az ügyeletes? Muszáj neki szólni.

– Baszki, ne csináld! – fogja könyörgőre Zorba.

– Megmondom, mi lesz – szólal meg határozottan Pigniczki. – Hívok mentőt. Johanna szépen bemegy a kórházba. Neked… – fordul Zorbához –, neked meg el kell tűnnöd. Indulj el a laktanya felé, szólok Gyepesnek, hogy szedjen össze! Majd azt mondjuk, elfutottál. Sokkot kaptál. Van ilyen. Holnap este szépen bemész a kórházba, akkor már nyugodtan nézhetnek véralkoholt. Azt mondod, nem emlékszel semmire, lehet, hogy baleseted volt, az erdőben tértél magadhoz. Érted? Telód add ide! Majd bent megkapod.

Zorba lassan kihúzza a telefont a zsebéből.

– De hát…

– A többit bízd rám. Elviszem a balhét, nyugi. Na, indulj, mert lehet, hogy a raj kocsis hülyegyerek is betelefonált, nem tudhatjuk.

A többiekhez fordul.

– Mindenki kussol, értettétek? Zorba jól döntött, inkább az árok, mert az a barom simán belénk jött volna. Bárki vezet, megszívjuk.

November 18. hajnal
Miskolc, Vargahegy

A taxi a Csermőkei úton hagyja el az Egyetemvárost. Enikő hátul ül. Az autóban a Rádió M esti műsora szól, halk jazz. A sofőr néha beledúdol egy-egy dallamba.

Az utcai lámpák fénye gyors egymásutánban világít be az autóba, hatalmasra nyújtja a szellőzőbe dugott barackos illatosító árnyékát a műszerfalon, megvilágítja a sofőr fülét, arcívét, a kiborotvált csíkot a hajában, a vállát és Enikő térdét a hátsó ülés közepén. A fény felé fordítja a körmeit, az apró ezüstcsillagok meg-megvillannak a vörös körömlakkon. Erre az alkalomra készíttette. Mosolyog. Alig várja, hogy megmutassa. Előveszi a telefonját, beállítja, hogy csak a legközelebbi emberek hívhassák. A férfiét beteszi a listába, bár még telefonon sosem beszéltek, csak Messengeren. Vacillál Vandán. Felveszi őt is, aztán kiveszi. Elég tapló dolog volt otthagyni, gondolja. Mióta megvolt a randi időpontja, minden nap tervezte, hogy lemondja a bulit Vandával. De bármikor elővette ezért a telefont, mindig úgy döntött, majd holnap. A buli reggelén bepánikolt. Nem mondta le Vandát, a randira pedig mindenképp el akart menni. Azt találta ki, elmegy a Rokiba, kicsit táncolnak, és a hétfői ZH-ra hivatkozva hamar lelép. De már a buli elején látta, hogy Vandát nem fogja tudni levakarni magáról. Ahogy közeledett a randi időpontja, kétségbeesett. Nem tudott jobbat kitalálni, mint hogy egyszerűen meglép. Elkavarodik vagy mosdóba megy, igazából végig sem gondolta, csak azt, hogy egy órát muszáj felszabadítania az estéből. Taxival tíz perc az út oda, tíz vissza, negyven percig nézik a csillaghullást. Első randi úgysem tart tovább ebben a hidegben, fel sem fog tűnni Vandának, lehet, hogy összefut valakivel vagy bepasizik végre, nyugtatgatta magát. De pontosan tudta, hogy fel fog tűnni, és még egy netes ismerkedés első randija is tovább tart, mint negyven perc. Ha tetszenek egymásnak, még tovább is, és nem kételkedett, hogy így lesz. Le kellett volna mondania a bulit. De Vanda elviselhetetlen, ha megsértődik. Főleg, ha megtudja, hogy egy pasi miatt offolja a közös programot. Az éjszaka közepén egy idegennel a Vargahegyen. Mit kapott volna ezért Vandától? De Enikő két hónappal egy fájdalmas szakítás után nem akart mást, csak őrültségeket csinálni, meggondolatlanul beleszeretni idegenekbe, spontán megélni mindent, ami jön. Három héttel ezelőttig szomorkodott az exe miatt. Úgy érezte, képtelen elszakadni tőle. Akkor írt rá a férfi, csak úgy, a semmiből, ismeretlenül. Enikő először válaszolni sem akart, de elfogta az egyszerélünk érzés, és csetelni kezdtek. Nem kellett sok idő, és Enikő azon kapta magát, hogy egész nap a férfin gondolkodik. Hogy hogyan érezhet rá annyi mindenre vele kapcsolatban? Kitalálta a kedvenc színét, italát, tudta, mi bántja, és még a csillagászat is stimmelt, ugyanaz a hobbijuk. Jobban ismer, mint a saját anyám, ötlött fel benne többször is. Bár őt nem nehéz túlszárnyalni.

A Ruzsin dűlőhöz érnek, amikor Enikő hirtelen úgy dönt, kikapcsolja a telefont. Kifelé bámul. Mindjárt a kedvenc részéhez érnek. Alattuk ezernyi színes karácsonyfaizzóként csillognak a város fényei. A miskolci Las Vegas! Kár, hogy engem nem itt fotóztak a Nap lánya sorozathoz, fent a fáktól semmi nem látszódott a panorámából. Akkor még milyen boldog voltam! Volt vőlegényem, megnyertem a szépségversenyt, minden olyan biztosnak tűnt. Most meg…

A taxi a hegy tetejére kanyarodik. Minden sötét, csak az autó lámpája világít. Ideális körülmények a csillaghullás-túrához, gondolja Enikő. Fizet. A taxis hátrafordul, végigméri és kajánul mosolyog. Egy pillanatra Enikő megijed. Talán mégis őrültség és felelőtlenség, és lassan diplomás nőként nem kellene olyan dolgokat tennie, amire az anyja és a barátnője is azt mondaná, hogy meggondolatlan. Még a taxis is olyan furán néz rá! Bizonytalanul nyitja ki a hátsó ajtót. Kiszáll, az autó elindul. Enikő felnéz az égre, ahol nincsenek felhők, kirajzolódnak a csillagok. Mi van, ha a férfi könnyű nőcskének fogja tartani, amiért eljön az éjszaka közepén randizni? Azt hiheti, bárkivel megtenné. Az életet élni kell, nem álmodozni róla, jut eszébe az egyik női magazinban olvasott újságcikk címe.

A telefonjával belevilágít a sötétbe, az utca végétől pár méterre van a találkozó helyszíne, egy pici élelmiszerbolt előtt, odasétál. Megáll és vár. A Rockwellben elfogyasztott gin-tonikok melegítő és kábító hatása kezd alábbhagyni. Egészen józannak érzi magát. Bekap egy mentolos rágót, hogy elnyomja az alkohol ízét és szagát. Összébb húzza a kabátját. Hátranéz. Az utca üres, néhány kisebb családi házat lát, előtte hatalmas fák sorakoznak. Messziről kutyavonítás hallatszik. Egy futó pillanatra rémület fogja el. Nem érti, miért. Felnéz az égre. Mit jósoltok, csillagok? A távolban, a kisbolt utáni sötétségben ágak törnek. Megborzong. Őrültség volt idejönni… Lehet, hogy a férfi meg sem érkezik. Mobiljával belevilágít a tájba. Alig tudja kivenni, mi hol van. Visszafojtja a lélegzetét. Hallgatózik. Semmit sem hall, csend van. Pont olyan nyomasztó csend, mint amikor kislány korában bújócskát játszottak, ő volt a hunyó, leszámolta a tízet, aki bújt, aki nem, megyek, kiáltotta, megfordult és az egész házban csend honolt. Állt egyedül a látszólag üres és nyugodt ház közepén, minden mozdulatlan volt, csak a falióra kattogott. De tudta, nincs egyedül, és a szoborrá dermedt ház nagyon is él körülötte. Minden lépésnél hallani vélte a visszafojtott lélegzeteket. Figyelik. Szempárok követik mindenfelől a mozdulatait. De nem tudja, honnan, melyik sarokból, bútor mögül, ágy alól figyelik.

– Szia! Remélem, engem vársz! – szólal meg egy érces férfihang a háta mögött.

Csillagok. Én is szeretem őket. Pedig pasi vagyok, lehet, hogy ez így kicsit nyálas.

Nem? Akkor megnyugodtam.

Tudtad, hogy a Leonidák radiánsa az Oroszlán csillagképben van? Leo, érted. Innen a neve.

Oroszlán vagy? Akkor ez neked való csillaghullás.

Kőzetdarabok. Kicsik. A Leonidák produkálták a két valaha volt legnagyobb meteoresőt.

Nem, van ettől látványosabb. A Geminidák. Arra még várni kell, december eleje, közepe.

Dehogy, a csillagászathoz nem értek annyira, csak megragadnak a fejemben dolgok.

Fotómemória. De hát neked se kell sokat tanulnod, mégis jól megy az egyetem. Most mit kellene tanulnod?

Jogdogmatika? Az meg mi? Ugyan, mondtad, a hét eleji ZH-d is maximális pontszám lett.

Megnézni? Végül is, ha van kedved. De ahhoz sötét kell. A Vargahegyen a réten lehet jól látni.

Nézzük meg? Háááát. Végül is, lehet róla szó.

Odajönnél éjjel? Ez vagány. De inkább ne. Nem lennék nyugodt, ha egy nő ott mászkálna egyedül miattam.

Hát oké, persze, meg tudjuk oldani. És ha pont mellettem nem vagy biztonságban?

De, persze hogy szeretnék veled találkozni. Nem ismerkedem mással, eskü.

Oké, rendben, nézzük meg! Akkor szombat.

Szerettem ezt a beszélgetést. A válaszaid már töröltem, mérges voltam és csalódott, most az enyéimet is muszáj. Kár érte. Kár érted, drága Enikő. Pedig azt hittem, másodszorra már nem csalódhatok.

Ej, ti szép nők, milyen könnyű benneteket irányítani. Megszoktátok, hogy mindenki nyomul, könyörög, légyszi, légyszi, csak egy esélyt adj! Ti pedig lazán félresöpritek az embert, mindennapos történet, már fel sem tűnik. Csak azt a férfit veszitek észre, aki nem figyel rátok. Na, azért bármire képesek vagytok. Nem számít az sem, ha csak eljátssza, hogy hátrál. Ti gőzerővel indultok felé. Függők vagytok. Figyelem- és reflektorfényfüggők. Eszeteket tudjátok veszteni, ha valakitől nem kapjátok meg a létetekhez szükséges adagot. Még ismeretlenül is. Sőt, úgy talán még inkább, mert azt képzelhettek bele az illetőbe, amit csak akartok.

Egy csúnya lánynak nincsenek irreális elvárásai. Tudja, hogy néz ki, belövi a maximumszintet, akinél ő még érdekes lehet, a nem túl magas, nem túl helyes pasik, és azon belül mozog. Meg se próbál egy magasabb kategóriát, mert pontosan tudja, hogy csak szívatná magát. Nem álmodozik Zac Efronokról meg Jason Momoákról, egyszerű, normális pasast keres. Nem feltűnően jóképűt, mert pontosan tudja, hogy az másnak is megtetszhet. Nem is rosszfiút, mert tudja, a túlcsorduló tesztoszteron más lányoknak is hívogató.

A babaarcú szépségek legtöbbje, mint te is, drága Enikő, nem tudja magát hova tenni. Nem jelöl ki határokat, mert nem fél a csalódástól. Tesztelni akarja, létezik-e számára bármilyen határ, ezért kifejezetten hajt a csalódásszagú történetekre. Azért, hogy majd ő megfordítsa. Miért ne lehetne maga Zac Efron a határ? Vagy valaki, akiben minden megvan, amiről egy nő álmodhat? Egyszerre Zac Efron, Jason Momoa, Gordon Ramsay és Stephen Hawking, persze ő csak agyban.

Ha egy férfi nemet mond vagy hezitál, ti gyönyörű nők máris több figyelmet szenteltek neki.

Te is ilyen voltál, Enikő. Amint azt mutattam, hogy nem érdekelsz annyira, nem töröm magam, hogy minél hamarabb találkozzunk, te magad találtál ki egy elég kockázatos randit. Éjszaka, a hegyen, sötétben. Bár ettől még biztonságban is lehettél volna. Vigyáztam volna rád.

Ott voltam a Rokiban, figyeltelek, ahogy percenként ránézel a telefonodra. Direkt nem írtam, hogy elbizonytalanodj, akarlak-e még. Látod, milyen kis naiv voltál. Megijedtél, hogy mégsem te vagy a világom közepe, és ennyi elég volt. Elég volt, hogy taxiba ülj és frissen sminkelve a vesztedbe rohanj. Bár én nem ezt akartam. De hazudtál. Te is hazudtál! Megremegett az arcod, amikor találkoztunk. Végignéztél rajtam, és rögtön levettem, mi jár a fejedben. Elszállt a szenvedélyed. Mégsem akartál. Észrevettem.

Mosolyogtál, belém karoltál, de át akartál verni. Azt mondtad, még találkozunk. Teljesen hülyének nézel? Tudtam, hogy hazudsz! És akkor jön a szánalmas pityergés, meg hogy nem érted, mi bajom, ugyan, kislány, tiszteljük már egymást! Tudtad, mi következik. Én is tudtam. Azt hittem, veled máshogy lesz. Megint meg kellett tennem.

Mit gondoltál, simán hagyom, hogy hülyének nézz?

Tessék. Megoldottam a problémát. Egy férfi mindent megold. Nem nyavalyog, nem kesereg, nem fogadja el a vereséget.

Vannak helyek, ahonnan sosem szabadulsz.

Ahonnan elköltözni talán, de távozni nem lehet. A spirituális vonzás a galaxis túlvégén is megtart, ahol a Föld gravitációja már érzékelhetetlen.

Alexa – sikeresnek tűnő self-made-woman, aki vidékiként építette fel magát a fővárosi média könyörtelen világában, ugyanúgy, mint megalkotója –, azt hiszi, rég maga mögött hagyta múltját és szülőhelyét. Ám a sziporkázó légvár, amit az életének nevez, köddé válni látszik. Ha más nem is érzékeli, ő tudja: az összeomlás csak idő kérdése. Hogy az alapoktól kell újraalkotnia mindent.

Egy gyilkosságsorozat, melyet az egész ország döbbent borzalommal figyel, lehetőséget ad számára, hogy bizonyítsa rátermettségét oknyomozó riporterként. Beleássa magát az ügybe, és ahogy egyre többet tud meg a brutális kegyetlenséggel kivégzett, gyönyörű lányok történetéből – melynek szálai gombafonalként hálózzák be szülővárosa földjét –, egyre személyesebbé válik számára az ügy.

A végzet pedig visszavezeti őt a kezdetekhez. Borsodba, elfeledettnek hitt szerelméhez és feldolgozottnak hitt traumáihoz.

Bánhídi Lilla első krimijének hőse versenyfutásba kezd az idővel és a titokzatos, tökéletesnek tűnő gyilkossal, ám hogy a célszalagnál mi vár rá, mindenki számára rejtély.

A Prae kiadó KrimiMa sorozata a Sorsod Borsod megjelenésével újabb remekművel gazdagodott, amely a hagyományokhoz híven körömrágósan izgalmas, mellbevágóan fordulatos, és úgy minden ízében hazai, hogy a nemzetközi mezőnyben is kiemelkedő regény.

Mészöly Ágnes

Prae Kiadó
blog, webshop

Prae Kiadó
a Facebookon

Prae.hu
a művészeti portál