A mű eredeti címe: Darwin’s Dragons

First published by The Chicken House,
2 Palmer Street, Frome, Somerset, BA11 1DS in 2019

Text copyright © Lindsay Galvin 2021

Hungarian translation © Halmai Gergely 2021

All character and place names used in this book are © Lindsay Galvin 2021
and cannot be used without permission.

Cover illustration copyright © Gordy Wright 2021

The Author / Illustrator has asserted his moral rights.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2021

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Halmai Gergely

Szerkesztette: Kertész Edina

Olvasószerkesztő: Hack Orsolya

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-172-1

Billnek, szeretettel.

Pár szó e történet elé

1831. december 27-én indult el Charles Darwin legendás felfedezőútjára a HMS Beagle fedélzetén. Öt évvel később tért vissza Angliába, telve forradalmi gondolatokkal, melyeket az általa tanulmányozott csodálatos lények ihlettek. E megfigyelések adták az alapját a történelem egyik leghíresebb tudományos művének, A fajok eredetének.

Utazásai során egy Syms Covington nevű hegedűs és hajósinas szegődött Darwin úr segédjéül. Történetünk arról szól, mi történhetett volna a Galápagos-szigeteken tett felfedezőútjukon, s magyarázatot ad arra is, miért nevezték e szigeteket első felfedezői Elvarázsolt-szigeteknek…

1. fejezet

1835 szeptembere
Albemarle-sziget, Galápagos

Darwin úr lekuporodott egy óriásteknős elé, kezében a jegyzeteivel. Házi készítésű nagyítószemüvegével, amely a Beagle tengerészei gúnyolódásának állandó céltáblájává vált, most leginkább egy elmélyült kalózra hasonlított.

– Nézze csak a páncélját, Covington! Végig domború – mondta éppen. – Következésképp egyáltalán nem tudja felemelni a nyakát.

– Biztos nem is kell nekik, uram – feleltem, ahogy elnéztem a lassan majszoló állatot. – Bőségesen terem a fű errefele, így amúgy is mindig lefelé néznek.

Darwin úr felvonta a szemöldökét, majd elmosolyodott.

– Érdekes meglátás. Vajon a páncél alakja kényszeríti rájuk ezt a viselkedésmódot, vagy éppen fordítva?

Erre már nem tudtam felelni, de éreztem, hogy az arcom jólesően elpirul a dicsérettől. Amikor négy éve útnak indultunk, mindössze egy egyszerű hegedűs és hajósinas voltam, ám az elmúlt két és fél évben Darwin úr a segédjévé fogadott, így hasznát vehettem az írástudásomnak, ahogy a papám is szerette volna. Azt hiszem, valamennyit a gondolkodásmódjából is sikerült átvennem.

– Vajon nehéz lehet lovagolni egy ilyen páncélon…? – bukott ki a számon, de gondolatban rögtön fenéken billentettem magam. Az efféle ötletek nem voltak méltók Darwin úr segédjéhez.

– Nos, akkor készüljön – felelte Darwin úr, s legnagyobb meglepetésemre rögvest fel is kapaszkodott az egyik óriásteknős páncéljának a tetejére. – No, mire vár még?

Az ősi jószág kinyújtotta hosszú, kérges bőrű nyakát, és sziszegve tiltakozott a váratlan súly ellen, majd bizonytalanul előrelépett. Darwin úrnak épp hogy csak sikerült megtartania az egyensúlyát. Harsogó nevetése tisztán és hangosan zengett, s közben a combját csapkodta.

Ez már nekem is tetszett. A nagy tudós roppant okos volt, s többnyire ehhez mérten komoly is, ám ő maga is fiatal ember volt még, én pedig örültem azon ritka pillanatoknak, amikor előtört belőle a csibészes énje. Egész nap teknőspáncélokat méricskéltünk, és egy kis lazítás bizony jólesett.

Felmértem a teknőcválasztékot, s egy kisebbre esett a választásom, amely mintha aludt volna; fejét egészen visszahúzta ráncos nyakába, akár egy makk a kupacsába. Felkapaszkodtam a hátára. Nem is volt olyan egyszerű, mint amilyennek az előbb tűnt Darwin úrnál. A mesterem magas volt, s némiképp hajlott hátú. Karjait furcsán lóbálta, amikor járt, ám egyáltalán nem volt olyan ügyetlen, mint amilyennek tűnt. A térdem minduntalan megcsúszott a foltos páncélon, de végül sikerült egyenesen megülnöm a legtetején. Ám amikor a teknős megmozdult, az olyan volt, mintha újra a Beagle fedélzetére csöppentem volna, amint épp a Horn-fokot kerüljük meg a viharos tengeren.

Darwin úr teknőse megindult a lávaömlés irányába, az enyém azonban megállt, és lehajolt egy fűcsomóért, amitől csaknem a nyakába estem.

– Csökönyös szamarat választott Covington, ám az enyém egy nemes paripa! – kurjantotta Darwin úr.

Hangosan felkacagtam, ő pedig a kalapját lengette. Ha a papám most láthatott volna…!

Hirtelen egy árnyék siklott át rajtam. Felpillantottam. Két pompás fregattmadár billegett a légáramlatokon, hatalmas fekete szárnyuk vége csaknem olyan hegyesnek tűnt, mint a csőrük és a farkuk. Vöröslő torkuk messziről is jól látszott.

Darwin úr is felnézett.

– Úgy látom, csúnya idő közeleg, Covington…

Már én is láttam. Az ég véraláfutáshoz hasonlatos színt öltött, a levegőbe pedig mintha rézérmék szaga vegyült volna.

A fiatal tudós lehuppant a teknősről.

– Ugye becsomagolta a példányokat? – hangja most újra komolyan csengett.

– Hogyne, uram – feleltem, és én is lecsusszantam a földre. A teknősöm újra behúzta a nyakát. Odanyújtottam neki egy letépett fűcsomót, amelyet hamar be is falt csőrszerű, fogatlan szájával. Kedveltem a teknősöket; vénséges vén, fekete szemeik mögött mintha szüntelenül gondolkoztak volna.

– Akkor igyekezzünk, fiam. Vigyük őket vissza a hordókba – mondta Darwin úr.

A boroshordókban tároltuk a begyűjtött mintapéldányokat, míg egy olyan kikötőbe nem értünk, ahonnan továbbküldhettük őket Darwin úr kollégáihoz, Cambridge-be.

Kövér esőcsepp loccsant szét a karomon, egy széllökés pedig csaknem lekapta a fejemről a kalapot. A világ eme tájékán gyorsan változott az időjárás – állandóan résen kellett lennünk. Darwin úr szürkéskék szeme most komoran villant gondterhelten ráncolódó homloka alatt. Hátamra kanyarítottam a hátizsákjainkat, a naplómat pedig a tarisznyámba süllyesztettem. Darwin úr egy nagy sziklán hagyta a szemüvegét; a hegedűtokomban helyeztem biztonságba, aminek viaszt kentem az illesztékeibe, hogy vízhatlanná tegyem. A hegedűt kísérletképpen hoztam magammal, hogy megvizsgáljuk a zene hatását a vadvilágra, de erre végül nem maradt időnk. Darwin úr nem rajongott az öreg hangszerért; egyszer Vakarcsnak nevezte el, a gúnynév pedig rajta maradt.

A csöpögő, meleg eső csakhamar zivatarrá erősödött, mi pedig sietve vágtunk át a fekete lávamezőn a part felé, ahol az evezős csónakunk várakozott.

– Óvatosan, Syms – figyelmeztetett Darwin úr, én pedig bólintottam. A lávamező alatt alagutak húzódtak, melyekben egykor izzó láva hömpölygött, a felszínen pedig veszedelmes lyukak tátongtak felettük.

Darwin úr szerint ezek a szigetek olyanok voltak, mint az alvilági régiók – ez a magunkfajta számára azt jelentette, hogy pokoliak. Hátunk mögött az Albermarle öt vulkánja sorakozott, előttünk pedig karfiol alakú, szürkéslila felhők tornyosultak a Beagle sziluettje mögött, amely a tengeren horgonyzott.

A parton az egyik tengerész, Robbins várt minket, némiképp idegesen, ami egyáltalán nem vallott rá.

– Látta a vihart, uram?

Darwin úr biccentett.

– Menjünk vissza a hajóra. Méghozzá sietve.

Robbins felkapta Darwin úr felszerelését, és öles léptekkel indult meg a csónak felé a világoszöld hínárral borított fekete köveken. Egyenesen belegázoltunk a tengerbe, egészen a csónakig, amelyet a másik matróz, Tanner tartott a helyén. Előbb a mestert segítettem be a csónakba, majd magam is bekászálódtam. Alig pár perc telt csak el a teknősökön való lovaglásunk óta, ám a Beagle máris eltűnt az esőfüggöny mögött, a tenger pedig sötéten háborgott. Robbins ellökte a csónakot a parttól, majd pár lépést gázolva a hullámokban maga is beugrott mögénk.

– Kapaszkodj, kölyök! Ön is, Darwin úr!

A két matróz megragadta a lapátokat, és kidagadó nyakizmokkal húzni kezdett. A hullámok fel-alá dobálták a csónakot, az eső pedig dühödt fúriaként csapkodta a fejünket.

2. fejezet

Villám cikázott át a sötét fellegek előtt, a mennydörgés pedig a csontjainkig hatolt. Darwin úr arca már az első nagyobb hullámtól olyan színt öltött, mint a hajószakács zabkásája – mindig ez történt, ha hullámzott a tenger. Ám ahogy illegve-billegve haladtunk a Beagle felé, engem Robbins szenvtelen arca rémített meg igazán. Tannerrel együtt teljes erejükből húztak, ám a hullámok fölénk tornyosultak, a szél úgy csapkodott, akár a fedélzetmester ostora, és nem látszott, hogy bármennyivel is közelebb kerültünk-e a hajóhoz.

Igyekeztem kiöntögetni az esővizet a csónak aljából, de csakhamar ugyanannyi zúdult be, mint amennyit kimertem. A hátamra toltam Vakarcsot, és örültem, hogy jól leviaszoztam a tokját. Minden egyes hullám újabb száguldó hegyként bukott alánk; szinte lehetetlennek tűnt, hogy még mindig a felszínen vagyunk, ám míg a matrózok egyre csak húztak, igyekeztem bebeszélni magamnak, hogy nem is olyan könnyű elsüllyeszteni egy csónakot.

Darwin úr vászoninge a bőréhez tapadt, arca olyan fehér volt, akár a hullámok tajtéka. Felém nyúlt, majd a szemközti padhoz kapaszkodott, végül a csónak oldalához vetődött, hogy kiadja a gyomra tartalmát. A perembe kapaszkodott, háta ritmusosan emelkedett és süllyedt a lihegéstől, én pedig már mozdultam, hogy segítsek rajta – ám ebben a pillanatban egy újabb hullám vett a hátára minket, a mester pedig előrebukott, ahogy a keze megcsúszott. Kiáltani sem volt időm, és átbukott a peremen… bele a tengerbe.

– Ember a vízben! – üvöltött fel Robbins.

Felkaptam a csónak aljáról az odadobott kötelet, a karomra tekertem, s egy kiáltással a hátam mögé dobtam a másik végét.

Majd a háborgó tengerbe vetettem magam a mester után.

A hullámok alám nyúltak és feldobtak. Levegő után kapkodva döbbentem rá – túl későn –, hogy hebehurgyaságot követtem el, mert magamat is aligha fogom tudni megmenteni, nem hogy Darwin urat.

– Robbins! – kiabáltam. – Robbins! – Éreztem, ahogy a hegedűtok fel akar úszni a víz tetejére a hátamról, de a szoros szíjak nem engedték. Az egész világ szürkésfehéren kavargott – ez már a vég? – de ekkor éreztem, ahogy a kötél megfeszül a kezemben. Összeszedtem magam, és erős rúgásokkal úszni kezdtem, hátha megpillantom Robbinst és a csónakot. És hirtelen megpillantottam… Darwin úr fehér ingét!

Még nem volt veszve minden! Még volt reményünk! Csak nem szabad elengednem a kötelet.

Mindkettőnk élete ezen múlott.

Kinyúltam felé a szabad kezemmel. Darwin úr is meglátott engem, és felém evickélt a vízben bukdácsolva, akár egy parafadugó, mígnem nagy szerencsénkre egy hullám egymásnak sodort minket. Erősen belecsimpaszkodtam a lábaimmal, amikor a következő hullám átcsapott rajtunk. Vergődve forgolódtunk a mélyben, mielőtt újra a felszínre bukkantunk volna. Csodák csodájára nem veszítettük el egymást.

– Kapaszkodjon a kötélbe, uram! – kiáltottam. Úgy tűnt, nem hall engem. Szemei már csaknem teljesen lecsukódtak, és az utolsó alábukása óta már köhögni is alig tudott. Egyik kezemmel a kötélhez irányítottam, a másikkal pedig sápadt arcát kezdtem pofozgatni, jó erősen.

– A kötél! Darwin úr!

Kinyitotta a szemét, de a tekintete ködös volt. Már nem sokáig tudtam tartani.

– Charles Darwin! – üvöltöttem az arcába minden erőmmel. A mester ettől mintha magához tért volna, némi vizet köhögött fel, majd a szeme is megélénkült, s rám nézett. Felém nyúlt, én pedig megragadtam a kezét, dermedt ujjait rákulcsoltam a kötélre, majd a másik karját is utána irányítottam. Erősen megrántottam a kötelet, mire Robbins is húzni kezdte azt. Megindultunk a csónak irányába, ám a tenger a másik irányba húzott, mintha csak meg akarna tartani minket magának. De haladtunk. Csak annyi volt a dolgunk, hogy kapaszkodjunk, és úgy tűnt, sikerülni fog.

Ám a következő tajtékos hullám oldalba kapott, és az egyik kezem lecsúszott a kötélről. Darwin úr lába a vállamnak csapódott, és éreztem, ahogy a másik kezemből is egyre csak csúszik kifelé a kötél. Fogcsikorgatva igyekeztem megmarkolni, de képtelen voltam megtartani. A tenger kitépte a kezemből, és rögtön alámerültem.

Addig vonaglottam a levegőtlen, háborgó mélyben, míg a tüdőm szúrni kezdett, és amikor végre sikerült újra a felszínre bukkannom, levegő után kapkodva, Mr. Darwin, a kötél, a csónak, de még a Beagle is eltűnt a szemem elől.

3. fejezet

Az eső úgy zuhogott, mintha újra Noé özönvizét akarná elhozni; az ég visszatükrözte a tenger durva palaszürke színét, és úgy villogott, mintha a felhők mind óriási, minduntalan egymásnak csapódó kovakövek lettek volna. Minden újabb hullámról úgy hittem, hogy az lesz az utolsó, ami végezni fog velem, míg a víz alatt bukdácsoltam, és már azt sem tudtam, merre van a fel és a le. Emlékek villantak fel előttem… olyan dolgok, amelyekre évek óta nem gondoltam… Kitty Jenkins temetésének másnapja, aki a Bedford folyó kis ágába fúlt. Papa másnap levitt magával a kis tóhoz.

Barnás víz a szememben, a számban, ahogy lehúz a mélybe. Pánikba esve, kalimpálva süllyedtem lefelé, fülemben a felszálló buborékok dübörgésével, míg Papa távoli, tompa hangja át nem szüremlett a vízen.

– Rúgj, Syms! Erősen!

Minden erőmmel tapostam a vizet, és köhögve-zokogva bukkantam a felszínre. Erős kezek ragadták meg a felkaromat.

– Most már tudsz úszni, fiam. Ennyi az egész: csak ússz, és sose add fel!

Zihálva és köpködve törtem újra a felszínre, és őszintén reméltem, hogy a papám most lát fentről, és roppantul elégedett magával, hogy a fia az erős lábaival képes volt a felszínre evickélni.

Hőn reméltem, hogy egyszer csak újra megpillantom a csónakot – azóta akár fel is borulhatott, és mindenki odaveszhetett, aki rajta volt… de nem. Azt sem tudtam, hogy Darwin úr tud-e úszni, de a matrózok jó része bizony nem tudott. Bíznom kellett benne, hogy a mesterem nem engedte el a kötelet, és Robbins végül behúzta őt a csónakba.

Újra és újra kibukkantam a vízből, akár egy vérző bokszoló, aki nem tudja, mikor kell abbahagyni. De végül – végre-valahára! – megéreztem, hogy a víz mintha alulról is fodrozódna, és érdes sziklákat éreztem a lábam alatt. Igyekeztem függőleges testhelyzetben maradni a habzó árban, és földet pillantottam meg messze előttem. Sótól kicsípett, könnyező szememben alig tűnt többnek, mint egy fenyegetően meredező fekete szikla, de úgy megörültem neki, mintha maga a mennyország kapuja lett volna.

Felkapaszkodtam a sziklára, ki a háborgó tengerből, majd végighorzsoltam a térdemet és a kezeimet, ahogy megpróbáltam elkerülni a leguánokat – ezek a tengeri gyíkok a Galápagos-szigetek szinte összes szikláján ott tespednek, akár a szárítani kiakasztott ruhák. Az egyikük felemelte a fejét, és némi vizet szusszantott ki pikkelyes, pisze orrán, a többiek azonban rám se hederítettek. A Beagle parancsnoka, Fitzroy kapitány „a sötétség ördögfiókjainak” hívta őket, noha a természetük a legkevésbé sem volt ördögi.

Végül sikerült lábra állnom. Az eső továbbra is csapkodott, a lábam remegett, de végre elhittem magamnak, hogy túléltem. Tele voltam horzsolásokkal és véreztem, ám a sebek nem voltak mélyek. Lábaim inogtak kissé, de tudtam járni. Az egyik csizmám odalett, ám a józan eszem megmaradt. Elvesztettem a mesterem, a hajóm és a hegedűm, de éltem.

Hová kerülhettem?

A leguánok jelenlétéből ítélve még mindig Galápagoson voltam. Előttem egy hatalmas hegy terpeszkedett, egy vulkán, amely nagyobb volt, mint bármi, amit eddig láttam. A szigetek egynémelyikén sűrű erdő borította a lankákat, ám e vulkán fekete szikláin oly gyéren tenyészett a növényzet, mint keselyű feje búbján a tollpihe. Itt még nem jártam korábban, ezt világosan éreztem.

Lekuporodtam, és térdemet átölelve igyekeztem átgondolni a dolgot. Aznap délelőtt Albemarle nyugati partvidékén jártunk, arról azonban sejtelmem sem lehetett, hogy a tomboló vihar milyen irányba sodort. Megpróbáltam magam elé idézni a félsziget térképét, de az elmém veszettül zakatolt. Tán Albemarle egy másik partvidékére kerültem, vagy akár egy másik szigetre? Ez a hely messze a legvadabbnak és legzordabbnak tűnt az eddig látott Galápagos-szigetek közül, a kíméletlen eső pedig csak még kevésbé hívogatóvá tette.

A partot érésem felett érzett örömöm gyorsan halványulni kezdett.