T. Richolm

Az elsüllyedt kastély
legendája

részlet

© Richolm Tibor, 2022

A könyv részletei engedély nélkül semmilyen formában nem másolhatók!

ISBN 978 615 6326 24 9

A könyv a Gingko Kiadó együttműködésével készült.

Korrektor: Balogh-Papp Krisztina, Lőrinczi Ágnes
Felelős szerkesztők: Zombori Andrea és Rohánszky-Nagy Réka
A kötetet gondozta: Jutai Peter
A borítót tervezte: Tabák Miklós
Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Mende és Mike

Ülök a vonaton, hazafelé tartok. Bámulom az ablakon át a januári, borús felhőktől elhomályosított napkorongot. Végre elérjük a hét domb ölelésében fekvő települést. A falu minden évszakban szép: tavasszal a pezsdülő, színes nappalok után hihetetlen virágillat száll az ereszkedő esttel. A rétek ezerszínűvé válnak, és kilométerekre sárgállik a repce. Nyáron a kalászok bólogatva helyeslik az életet a lenge szellőben ringatózva; esténként hallani lehet a teraszról a fülemüle énekét, ahogy a házunkkal szembeni erdőben dalra tanítja a fiókáit. Ősszel olyan az egész, mint néhány hetyke – de nagyon is tudatos – mozdulattal megfestett pasztellkép, télen pedig hófehér. Kell ennél több ahhoz, hogy az ember azonnal beleszeressen, és itt akarjon letelepedni, végigélni egy életet? Aligha. Nem én vagyok az első és nem is az utolsó, akit megbabonázott a hely. Persze a vasútról nézve nem kínálja magát könnyedén, de az egykori Szentistvánpuszta a vonat ablakából nézve is lenyűgöző.

Itthon vagyok. Azon a helyen, ami bűvkörébe von; a helyen, ahol évezredek óta élnek emberek: Mendén. A név jelentése több megközelítés szerint is értelmezhető: jelenthet bárányt, lándzsát, kétfülű kosarat, Isten szolgáját; de a személyes kedvencem: a méz. A lakhely, amely mézédes életet ígér, mert kivételes elhelyezkedéssel bír, és azon kívül, hogy a létezéshez szükséges javakkal ellát, lelket is gyönyörködtet. Bár suta-fura módon a modern idők jegyeit is magán hordozza. Méretes téglakürtő – az egykori téglagyár kéménye – tornyosul a község fölé, s totemként emlékeztet az akkor legfőbb megélhetést jelentő üzemre. Gyár már sehol, de a kémény még dacol az idővel. A régi téglatároló csarnokok alatt – amelyek oldalfalak nélkül épültek – ugyan voltak próbálkozások arra, hogy termelői piacot rendszeresítsenek, de minden kezdeményezés kudarcba fulladt.

A főút mint szürke, több helyen heges bőrű kígyó tekereg át a községen. A gyanútlan sofőr azt hiszi, egyenesen halad rajta, de valójában széles kanyarjaival alaposan megtéveszti az utazókat. Íve a településen kívül is folytatódik, a dombok lábaihoz igazodva. Sokan estek már áldozatául a kígyó alattomosságának. Olyankor a forgalom megáll, és a rengeteg jármű gyorsan feltölti a községet teljes hosszában; sőt még azon kívül is rekednek autók. A sor aztán lassan vánszorgó gyászmenetté alakul, és a volánnál ülőkben hirtelen felébred a felelősségérzet. Legalább egy napra, aztán másnap a halálos baleset már csak újsághír. „Velem ilyen nem történhet meg” – gondolják. A vasút rozsdabarna szalagként húzódik a házak között. Az olykor túlzottan felmálházott tehervonatok zaja betölti a völgyeket, felszalad a dombokon, majd némi visszhang után valószínűtlenül hamar elhalkul, amint a vonat a következő dombok közé fut – közben enyhe remegés rázza végig a tájat.

Mindenütt villanyoszlopok, vezetékek, mintha egy túlméretes pók szőtte volna be az emberek házait. A magasfeszültségű rendszer diadalmasan vonul végig az egész Gödöllői-dombság felett mint óriások szakadozott menetoszlopa; a sor Mendén is átgázol.

A patak csendesen, szinte észrevétlenül oson keresztül a községen a vasút és a főút közé szorulva. Itt-ott kerülgetik egymást ezek hárman, a kis patakon akad pár, romantikát teljesen nélkülöző híd. A vízfolyás iszapos, gondozatlan medrében időszakonként csordogál valami. Különös, hogy a Dunához sokkal közelebb vagyunk, a patak mégis a Tisza felé viszi a területről a vizet. A hivatalos neve Alsó-Tápió, a helyiek azonban Barinának hívják. Pedig a Tápió beszédesebb név, azt jelenti: erdők szelleme.

Mende úgy ébredt a 21. század hajnalán egy száz évig tartó éjszaka után, mint aki reggel elaludt, és most munkába menet, a kocsiban ülve próbálja behozni a lemaradást. Az itt élők mind hallottak már löszbabáról, mamutcsontokról, nyolcszáz éves pénzváltó mérlegről, földvárakról, legendáról. Hallottak róluk, és nyugtázták: ilyen is volt. Majd feltették a kérdést: mi közünk hozzá? Pedig ez az a hely, ahol ezerhétszáz évvel időszámításunk előtt is éltek már emberek; ahol talán Attila hun vezér seregével a lovait itatta; ahol a honfoglalás óta fontos kereskedelmi út és hozzá tartozó település létezett. Bár öntudatot adó múltból nincs hiány, egységet ez most még nem ad.

A vidék összességében mégis mézzel folyó élőhely. A legszebb része Mende-Pusztaszentistván; a legenda szülőföldje, az elsüllyedt kastély helyszíne. Ez a hely ragadta meg Mike képzeletét is, és az elmúlt nyár óta ő is elválaszthatatlanul része lett ennek a rengeteg rejtélyt őrző területnek. Az ő története is újabb titokkal gazdagította a vidéket.

***

Mike-ot az egyetemen ismertem meg. Engem a szakma vezetett oda, őt az érdeklődés. Mike szabad lelkű, nyílt tekintetű katona, aki Budapesten él, de mindig vonzódott a vidékhez. Sok egyetemi feladatunk közül az egyik az volt, hogy mutassuk be a lakhelyünket. Később kiderült, hogy ez a rutinnak tűnő szemináriumi feladat a csoportban két ember életét alapvetően megváltoztatta. Előadásom témájául a községem címerének elemzését és – mivel kevés település büszkélkedhet saját mondával – egy Mendéhez kötődő régi legenda ismertetését választottam. Röviden elmondtam, hogy a címer hármas osztása arra a három középkori falura – Mende, Bille, Oszlár, de nem elhanyagolható Szentistván sem – utal, melyek helyén a mai Mende létrejött. Mindebből annyit őriznek a mostani helyi elnevezések, hogy bár közigazgatásilag Mendéhez tartozik, de közlekedési tábla jelzi a főút mellett – és a helyiek öntudata is megőrizte – Pusztaszentistvánt, mint egy kis falut a faluban. A szőlőtőke és a stilizált búzakéve hét halmon áll, ezek jelentik a hét dombot, amelyek ölelésében a falu található. Közülük az egyik az Öreg-hegy – ehhez kötődik az elsüllyedt kastély legendája, amit szintén beleszőttem az előadásomba:

Valamikor régen a falut körülölelő dombok közül a hetediken állt egy csodálatos kastély. Három grófkisasszony lakta, akik gőgösek, rátartiak és igen kegyetlenek voltak. Jobbágyaik, szolgáik rettegtek tőlük. Történt egyszer, hogy a szomszéd földesúr fényes bált rendezett, amelyre meghívta a grófkisasszonyokat is. A lányok hetekig készülődtek. Szebbnél szebb ruhákat próbáltak, ékszereket válogattak, hogy mindenki őket csodálja majd. Mégsem voltak elégedettek. Más módon is szerettek volna kitűnni. A bál napján egyiküknek kegyetlen gondolata támadt: hintójukat nem lovak, hanem emberek fogják húzni. Így is történt.

A szegény jobbágylegények húzták dombon-völgyön a hintót, s tűrték a kocsis ostorcsapásait. A bál éjszakáján borzalmas idő kerekedett. Hazafelé jeges esőt korbácsolt a szél a szerencsétlen emberek arcába. Az út egyre nehezebbé vált, de a hintót húzni kellett. Mind többen estek össze a kimerültségtől, de a grófkisasszonyok nem kegyelmeztek, s ostorral verték a szolgákat. Végre az elgyötört jobbágyok bevonszolták a hintót a kastély udvarára. Egyikük az utolsó leheletével ennyit mondott: Süllyedjen el a kastély úrnőivel együtt!

Mire felkelt a nap, a kastély eltűnt a domb tetejéről, nyomát sem lehetett látni. Éjszakánként azonban néha sikolyok szállnak a falu felé a dombról.

Az utolsó mondattól, mint minden alkalommal, amikor elmeséltem a történetet, nyugtalanító érzés lett úrrá rajtam. Csend lett, és az emberek arcáról leolvasható volt a döbbenet. A sok negyvenes-ötvenes pedagógus kolléga közt alig tízen voltunk harminc alatt, így különösen jólesett, hogy a magam huszonhét évével ilyen hatást sikerült elérnem, bár tisztában voltam vele, hogy ez nem az előadásnak köszönhető, hanem a mondának. Homályos, mint egy jó ballada, de nincs benne hatásvadász túlzás. Meggyőződésem, hogy kell legyen valami igazságalapja. Ettől az elképzelésemtől sikerülhetett olyan jól a prezentáció.

Kis csend után még kérdésekre felelve elmondtam, hogy a területen két földvár nyomaira is rábukkantak, ezenkívül tudunk egy kúriáról, amit a második világháború után a helyiek építőanyagként hordtak szét a roppant szegénység miatt.

Az előadásom után feltett kérdések java részére nem emlékszem – hangos kavalkádként él az egész az emlékeimben –, de volt egy, ami ismét előhozta belőlem a szorongató érzést:

– Mit mesélnek a helyi idősek a mondával kapcsolatban?

Rövid felkészülésem alatt ugyanis megkérdeztem az idősebbeket is a mondáról. A történetet kisebb különbségekkel – volt, aki egy grófkisasszonnyal ismerte és olyan is, aki szerint többször is befogták a jobbágyokat a kocsi elé – alapvetően mindenki ugyanúgy mondta el. Csak egy lényeges eltérés volt a mendeiek és a pusztaszentistvániak változata között. A szentistváni öregek arról meséltek, hogy ők fiatalkorukban ismertek olyan embereket, akik többször is hallottak éjszakánként sikolyokat az Öreg-hegy felől.

Ezzel az információval nem tudtam mit kezdeni. Nem tartottam valószínűnek, hogy a szentistvániak összebeszéltek volna a hagyomány életben tartása érdekében, és cáfolhatatlan igazságnak sem mondtam volna a hallottakat, de már akkor is nyugtalanított valami a monda kapcsán, amit a később történtek csak fokoztak.

***

Az egyetemen töltött évek alatt – főleg az elején – kicsit antiszociális személyiség lévén fura volt számomra olyan emberek között lenni, akik már tíz-húsz éve gyakorló pedagógusok. Én meg ott voltam a magam egy év tapasztalatával, meg a szétfoszlóban lévő eszményekkel a fejemben a gyerekekről, oktatásról, tanári szerepem mibenlétéről – egyszóval a „reality shock” közepén. A csoporttársak között volt pár érdekes figura, például Mike. Mike negyvenéves volt és katona, ami kétszeresen is furcsa. Egyrészt: mit keres egy katona a pedagógia szakon? Másrészt, nem olyan volt a kisugárzása, amilyet az ember egy katonának elképzel, és nem is olyan, amit a Magyar Honvédségnél szerzett röpke tapasztalataim alapján vártam volna. Mike jóságos természetűnek látszó, fura alaknak tűnt. Kinézetre semmi különös nem látszott rajta, azt leszámítva, hogy 185 centi körüli magasságával talán a legtermetesebb lehetett az egész csoportban. Öltözete egyszerű, leginkább katonai civilre hasonlított. Szolgálati fegyverét nem hordta magánál. Az arcán látszott, hogy nem kezdte korán a borotválkozást, arcszőrzete nem volt sem jelentős, sem túl erős. Haját katonásan rövidre nyíratta. Arcvonásai közepesen markánsak, a bőrén hegesedések, gödröcskék voltak – talán egy gyerekkori betegség nyomai. Szemei kissé mélyen ülők, tekintetében értelem és érdeklődés látszott.

Az első alkalmak valamelyikén az egyik oktató elmondta az órák alakulását az elkövetkező négy félévre, és ekkor mindannyiunk számára egyértelművé vált, hogy két éven keresztül minden pénteken el kell kéredzkednünk a munkahelyünkről. Mike erre így reagált: „Engem ezért tarkón fognak lőni.” Majd más kontextusban ugyanezt egy másik tanárnál is elismételte, növelve bennem a kezdeti antipátia érzését. Ráadásul nagyon szorgalmazta egy e-mail-csoport létrehozását, amelynek a koordinációját rögtön el is vállalta. Valamint magára vállalta az e-anyagok összegyűjtését és a csoporton belüli közzétételét is. Nem szeretek csapatban dolgozni, épp ezért nehezen viselem el, ha valaki ügybuzgó módon szorgoskodik, szervezkedik. További érdekes adalék volt, amikor később megláttam, hogy saját magát az általa létrehozott e-mail-csoportban Mike Rame-nek, azaz májkrémnek nevezte el. Aztán, nem tudom, miért, de Mike barátsággal fordult felém, és rövid időn belül kiderült, hogy jó fej srác. A kezdeti antipátia határozott szimpátiává alakult bennem, és nem kis meglepetésemre sorra derült ki, mi mindenben hasonlítunk egymásra. Nyilván az is segítette a barátságunkat, hogy a csoportba velem együtt összesen öt férfi járt, korban pedig mi közel álltunk egymáshoz; bár volt közöttünk tizenhárom év, de huszonöt fölött ez már nem okozott gondot.

Az óraközi szünetekben sokat beszéltünk arról, ki mit vár az egyetemtől, mik a terveink. Párszor meglátogattuk az alagsori büfét, és felfedeztük, hogy van a folyosón egy kiszuperált kocsmai csocsó. Mint két nagyra nőtt gyerek, úgy kattantunk rá a csocsóra, párszor el is késtünk óráról. Emlékszem, vicces volt öt-tíz perc késéssel, komoly arckifejezéssel belépni a terembe – a csoportból mindenki tudta, hol ragadtunk le.

Egyszer előfordult, hogy a labdát nem találtuk az asztalban, és nem tudtunk aznap játszani; hogy még egyszer ilyen ne történhessen, onnantól mindig volt a táskánkban egy-két gumigolyó, hogy jobb híján legalább azt bevethessük a meccsekhez. Később – úgy október elején – felfedeztük, hogy a Kazinczy utca egyik szebb éveket megélt, háromszintes épületében romkocsma üzemel. Azelőtt sosem láttam ilyet. A főbejáraton belépve az ember arra számítana, hogy a feje fölött plafont lát majd – de nem! Az összes belső födém hiányzott. Az egyébként sem alacsony belvilágú, polgári stílusú ház födémek nélkül úgy nézett ki, hogy nagyjából tizenkét méter magasságig semmi, utána pedig rögtön jött a tető. Az utcafronti ablakok befelé tátongtak, némelyik be is volt törve, a födémgerendákból itt-ott kilógott egy-egy kisebb, megmaradt darab. Lepotyogott vakolatdarabok, lógó vezetékek látszódtak mindenütt.

– Hű, apám! Ezt rendesen kibelezték! – tört fel belőlem az álmélkodás.

– Menjünk beljebb! Ilyet még nem láttam! – hüledezett Mike is.

A felszolgáló kedvesen, tegeződve köszöntött, és az asztalokhoz irányított bennünket. Pontosabban egy halom raklaphoz. Hasonló bútorok szolgáltak székek és pad gyanánt is. Nyakunkat tekergetve figyeltük a csontvázzá csupaszított épület belsejét, ugyanis a romkocsma üzemeltetői sajátos és egyedi stílussal rendezték be a helyet.

Akár félbevágott, tető nélküli autóroncsban is helyet lehetett foglalni, de szakadt kárpitú vonatülés is akadt. Mindenütt öreg biciklik lógtak drótokon, temérdek öreg tévé egy fal mellett, némelyik ép, némelyik betört képernyővel, első generációs monitorok egymásra dobálva, fölöttük több tucat VGA-kábel csüngött – ezek voltak a dekoráció legmodernebb darabjai. Öreg borítékok, bélyegek, kávéfőzők, darálók; egyszóval egy letűnt Budapest mindenféle használati tárgya az elmúlt száz évből. A bámészkodásból az elénk letett presszókávé zökkentett ki.

– Ha régi tárgyakat látok, beindul a fantáziám – szólaltam meg az első korty után, és lírai hangulatba kerültem. – Vajon ki tartotta kezében azt az esernyőt? Látszik a kidolgozásán, hogy igényes darab, nem holmi egyszerű, közönséges ernyő. Vagy ott az a százpengős! Kinek a tárcájában, zsebében járt? Mire tették félre annak idején, mit fizettek ki vele?

Egykor egy vagyont jelentett, most csak a letűnt múlt egy darabja. Mindent, ami hozzá kötődik, mindent, aminek tanúja volt, már örök homály fedi.

– Bakker! Csocsóasztal! – ezzel a tömör felkiáltással zökkentett ki Mike a merengésből.

Közelebb léptünk, hogy megvizsgáljuk.

– Hű, apám! Ehhez a fogantyúhoz hozzá nem nyúlok! Ki tudja, ki fogdosta össze az igénytelen, mocskos kezével, amivel előtte a piszoár csempéjét tapogatta részegen – tört ki belőlem az antiszociális énem, miután szemügyre vettem a játékot.

– Ne parázz már! Van nálam kézfertőtlenítő! – próbált meg rávenni Mike egy meccsre.

– Na jó! De ez ragad!

– Ki nem szarja le?

– Hát ez az!

Hangos nevetésben törtünk ki, és elkezdtünk játszani.

Azután gyakran látogattuk a helyet, sokat beszélgettünk ott.

Újabb meglepetés volt számomra Mike-kal kapcsolatban, amikor egyszer az egyetemi könyvtárba mentünk gyalog, mert az egyik szemináriumot kihelyezték oda – ekkor már jócskán benne voltunk az októberben, de az időjárás kellemes, napos volt még –, és Mike megállt az Astoriánál egy kávézó elé kitett zongoránál. Nézegette a hangszert, majd azt mondta:

– Páncéltőkés, bécsi mechanikával.

– Igen, tényleg az. De te honnan tudsz ilyeneket? – kérdeztem. (Nekem egyértelmű volt, mit látok, mert zongorázom.)

– Nos, tanultam ezt-azt – válaszolt, azzal leült, és megszólaltatta a legalább százéves hangszert.

Kellemes kávéházi hangulat lett a zajos utcai kiülőben, amint az első dúr hangzat egy szűkítés után mollba váltott.

Miután befejezte, én ültem le játszani, végül egy négykezes improvizáció után rájöttünk, hogy már el is késtünk a könyvtárból.

Aznap délután visszamentünk abba a kávézóba, és nagyon megörültünk, amikor megláttuk, hogy a belső térben is van egy zongora.

– Annyira jó volt a négykezes! – mondtam, miután elhelyezkedtünk az asztalunknál, és már a kávét is letették elénk.

– Igen, egész jól sikerült; esetleg még egy modulációval fel lehetett volna dobni – válaszolta elmerengve, miközben beleszimatolt a kávégőzbe.

– Igen, lehetne cifrázni. Egyébként hogy alakult nálad a zenélés?

– Általános második osztályában én kértem a szüleimet, hogy írassanak be az éppen akkor induló zeneiskolába, mert nagyon érdekelt a zongora. A kezdet igazán izgalmas volt – mondta mosolyogva –, emlékszem, apukám egy gyalult deszkára vonalzóval felrajzolt egy klaviatúrát, és azon kezdtem gyakorolni, ugyanis zongoránk nem volt otthon, és nem is telt rá. Aztán amikor már benne voltunk a tanévben, rádöbbentem, hogy a tanárom nem arra kíváncsi, hogy én mit szeretnék játszani, hanem csak haladunk a tananyaggal, mint a suliban.

Kis szünetet tartott.

– Ez, mondjuk, valahol érthető. Innen nézve legalábbis. De akkor, gyerekként egyre növekvő tehernek éreztem a zongoratanulást. A szüleim végül összespóroltak egy öreg, ukrán pianínóra. Nagyon örültem neki, de sajnos innentől még rosszabbul éreztem magam, mert rám nehezedett a szüleim elvárása.

– Ezt hogy érted?

– Többé nem játszhattam otthon sem azt, amit szerettem volna, nem kísérletezhettem, mert folyton kontroll alatt tartottak. Mostanra már tudom, hogy jót akartak, és a hozzáállásuk pusztán abból fakadt, hogy egyáltalán nem értettek a zenéhez, viszont a napjaimat megkeserítették. Na, mindegy… – vitte le a hangsúlyt, de éreztem, hogy van még valami, amit nem mondott el.

– Van tovább is, nem? – biztattam.

– Emlékszem – folytatta mosolyogva –, az is csak egy véletlen folytán derült ki, hogy abszolút hallásom van.

– Mid van? – köptem ki majdnem a kortyot a meglepetéstől.

– Abszolút hallásom. Nem hiszed? – húzta fel a szemöldökét. – Abban az asztaltársaságban – biccentett diszkréten balra – az a fickó, amelyik szünet nélkül magyaráz, monoton b-mollban löki a szöveget; majd hülyét kapok tőle. A süteményes hűtőgép D hangon zúg, a pincérlány hangsúlyozása a tiszta prímtől a kis szeptimig terjed, hangjának alapmagassága egyvonalas G.

– Hát ez nem igaz… – mondtam csodálkozva, ugyanis hirtelen más szavakat nem találtam. – Hogyan derült ki?

– Számomra akkor, amikor megismerkedtem az ábécés hangokkal és a billentyűkkel, de azt hittem, hogy mindenki hallja, hogy melyik hang szól éppen, és ez így természetes. Nem tudtam, hogy ez ritka adottság. Aztán egy este rávettem apukámat, hogy üljön oda a pianínóhoz, és nyomjon le hangokat, én pedig csukott szemmel megmondom, hogy mit hallok. Segítségül ráírtam neki a billentyűkre ceruzával a hangok neveit. Először azt hitte, az időt akarom húzni lefekvés előtt, de végül unottan beleegyezett. Aztán, amikor a tizedik, a tizenötödik, majd a ki tudja, hányadik hangot is eltaláltam, rendkívül elcsodálkozott, és másnap beszélt a zongoratanárommal.

– Mi lett aztán?

– Aztán? – vitte fel a hangsúlyt. – Semmi – vágta rá kurtán, majd kis szünet után folytatta: – Mindenki álmélkodott, és még jobban nyomasztottak, hogy gyakoroljak, gyakoroljak és gyakoroljak. Utáltam; hét tanéven át tartó nyűglődés volt számomra a zenetanulás. Nem is igazán strapáltam magam.

Elmerengett kissé, majd hozzátette:

– Még jó, hogy azt nem mondtam el a tanáromnak, hogy meg tudom jegyezni a hangsorokat, és le tudom írni emlékezetből a hallott dalok kottáját.

– Na jó! Ez már nekem is sok! – csattantam fel, és matatni kezdtem a táskámban. – Tessék! – tettem kapkodva Mike elé egy papírt és egy ceruzát. – Rajzold rá az ötvonalas rendszert, és… – Mike közbevágott:

– Á! Játszadozni szeretnél? – mosolygott. – Ne fáradj! Mindig van nálam üres kottapapír.

– Kisasszony, elnézést! – szóltam a pincérnek. – Szabad egy dalt a zongorán?

A beleegyezést követően eljátszottam egy rövid improvizációt tele szűkítéssel.

– Mennyi időre van szükséged? – kérdeztem tőle.

– Kávézgass nyugodtan, pár perc, és kész.

Rövid idő múlva ismét megszólalt:

– Eljátsszam vagy te szeretnéd?

– Hagyd itt a kottát, hogy lássam, és játszd el emlékezetből! – hecceltem.

– Legyen úgy! – mosolygott, majd leült a zongorához, és hangról hangra szinte teljesen pontosan elismételte a hallottakat.

– Ez hihetetlen! – mondtam megrökönyödve, amikor visszatért az asztalhoz. – Miért katona lettél, és nem zeneszerző vagy valami ilyesmi?

– Tudod, sok minden érdekel, és most épp ez amolyan parkolópályán van. Csak a saját szórakozásomra játszom. Otthon amúgy nem is férne el egy zongora, de még egy pianínó sem. Így csak egy elektromos zongorán szoktam néha gyakorolni, legtöbbször fülhallgatóval, hogy Andit ne zavarjam.

Ezután valahányszor elgondolkodtam Mike-on, mindig arra jutottam, hogy többet kellene a zenével foglalkoznia, hiszen a képessége alapján már-már a zseni kategóriába sorolhatnánk.

Egy „tél vége” hangulatú napon elmaradt egy előadás és egy szeminárium, úgyhogy ismét a romkocsmában kötöttünk ki. Ekkor Mike egészen megnyílt, sokat mesélt magáról, és több gyerekkori emléket is elmondott:

Gyerekként a barátommal mi voltunk „az iskola rémei” – kezdte –, legalábbis a tanárok szerint. Úgy éreztük, az egész iskola a mienk, a tetőtől a pincéig. Kedvenc játékunk a „Ki a bűnös?” névre hallgatott, és az volt a lényege, hogy egy adott helyen, például a zsibongóban elkezdtünk egymáshoz rugdosni valamit, legtöbbször egy lábtörlőt, és akihez csöngetéskor utoljára ért hozzá, az maradt a „bűnös” a következő szünetig. Kicsengetéskor a „bűnös” rohant ki az osztályból a leggyorsabban, hogy az utána érkezőre rúghassa a lábtörlőt.

– És hogyan lett belőled katona? – kérdeztem.

– Fiatalkoromban rengeteget olvastam, de szigorúan csak ponyvaregényeket, leginkább testőrökről, kommandósokról, légiósokról, meg mindenféle kalandokról. Ezek a történetek hajtottak, hogy a későbbiekben ilyen feladatokat keressek.

– Ja, és persze te még voltál sorkatona, ugye?

– Ne szívass! Te nem? – kérdezett vissza meglepődve.

– Ez kacifántos sztori. Röviden: gyerekkoromtól fogva asztmám van, így a futást sosem bírtam, de a hétköznapokban nem zavar a betegség. Ha futnom kell, vagy ha házi poros levegőjű szobában töltök el egy éjszakát, akkor biztos a fulladásos roham. Amikor eljött a sorozás ideje, eltitkoltam az asztmát, mert vonzott a katonaság, szerettem volna hivatásos katona lenni. Meg is kaptam az A besorolást. Aztán mielőtt be kellett volna vonulnom, rájöttem, hogy inkább egyetemre mennék, és nem szeretnék kidobni másfél évet, ezért kértem egy felülvizsgálatot. Ekkor kicsit szemétkedett velem az orvos, de végül C-t adott. Ezzel sem voltam elégedett, mert így még behívhattak volna; ezért hát újabb felülvizsgálatot kértem. Mivel ekkorra már éppen megszűnőben volt a kötelező sorkatonaság, az akkori orvos gyakorlatilag megkérdezte, mit szeretnék. Én meg mondtam, hogy E-t. Kértem, hogy minősítsenek teljesen alkalmatlannak.

– Az annyit jelent, hogy háború esetén behívhatnak, de csak golyófogó homokzsák feladatot láthatsz el – nevetett Mike.

– Igen. Kicsit azért sajnálom, hogy ez kimaradt. És te?

– Megvolt a két év kötelező sorkatonai kiképzés „páncélozott-harcjármű-vezető vízi átkeléssel”. Ezután biztonsági őr lettem, de csak egy évig. Ugyan itt is sokat tanultam másoktól, de egy újságcikk nyomán a rendőrség különleges szolgálatába akartam kerülni; ezt akkor RKSZ-nek hívták, ma TEK a neve. Emlékszem, a felkészülési időszakban bakancsban futottam le a Cooper-tesztet – tűnődött kis nosztalgikus mosollyal az arcán Mike egy pillanatig, majd belekortyolt a vizébe és folytatta.

– Végül nem vettek fel a pszichológiai vizsgálat miatt. Azt mondták, hajlamos vagyok külön utakat keresni.

– Hát, igen. Vannak területek, ahol nem kell sem gondolkodni, sem kreatívnak lenni…

– Amikor megalakult a Magyar Honvédség Békefenntartó Erők Kiképző Központ, rögtön jelentkeztem, és az ezerkétszáz jelentkezőből sikerült bekerülnöm a százhatvannyolc felvételt nyerő közé. Másfél évig tartott a kiképzés, amiben fizikai és elméleti felkészítés is volt, meg rengeteg sport. A fakultatív lehetőségek közül én az ejtőernyőzést választottam. Önkéntes alapon lehetett jelentkezni, természetesen. Jó páran ekkor ugrottunk életünkben először ejtőernyővel. Egy hónapot töltöttem Amerikában egy többnemzetiségű békefenntartó hadgyakorlaton 1995 augusztusában. Tizenhét országból egy-egy szakasz vett részt. Itt mesterlövésznek képeztek ki. 1996 januárjában a balkáni hadszíntérre vonatoztunk, kiégett házak és szétlőtt kocsik között, szintén mesterlövészként. No meg persze biztosítási feladatokat kellett ellátnunk. Fél év múlva egy ciprusi békefenntartó misszióba kerestek jelentkezőket, 1996 szeptemberétől már ott voltam. Egy teljes évet éltem Cipruson. Ez egy nagyon szép emlék. Itt ENSZ-katona voltam, kéksisakos. 1999-ben újra a Balkán, Horvátország, okučani helyőrség, majd 2003-ban Bosznia. Innentől pedig iskolák. Esti gimi, főiskola, egyetem, majd még egy egyetem, közben tanfolyamok.

– Milyen tanfolyamokra jártál?

– Vízitúra-vezetőire például. Illetve megszereztem a vezetői engedélyt minden kategóriából. Siklóernyőztem pár évig, meg volt két búvártanfolyam is, barlangtúrák, aztán kétszer, 2008-ban és 2010-ben El Camino.

– Csak ennyi? – kérdeztem viccelődve.

– Hát, nem. Tizenháromszor vettem részt a Balaton-átúszáson, volt tizenöt kilométeres Duna-úszás meg a Duna keresztülúszása Budapesten. Voltak félmaratonok, brutál futás, őrült futás. Nagyon szeretem a geocachinget, és motorozni is szeretek. Ha tehetem, ezt a két tevékenységet összevonom.

– A motorokért én is rajongok! Különösen a veteránokért és a chopperekért. A gyorsasági motorokat nem igazán szeretem. Nem hozza a motorozás hőskorának utánozhatatlan hangulatát, ráadásul afféle „idegbeteg adrenalinfröccs” érzetet okoz nekem.

– Igen, a kipufogó inkább dübörögjön, mint visítson. Én is chopperhívő vagyok. Most egy 1200-as Dragstarom van, ezzel járok erre-arra geoládákat rejteni meg keresni.

– Hallottam már a geocachingről, de nem valami sokat tudok róla.

– Készíteni kell egy „ládát”, lehet akár egy befőttesüveg is, lényeg, hogy jól zárjon, és időjárásálló legyen. Ebbe beleraksz valamit, cukorkát, matricát, bármit, elrejted valahol, köztéren, erdőben, bárhol, aztán egy webes felületen megadod a ládád GPS-koordinátáit, és kész. Ha valaki úgy dönt, megkeresi a ládát, akkor a sikeres felkutatás után valamit kivehet belőle, de valamit bele kell tennie ahelyett, amit elvitt. Továbbá ezt rögzítenie is kell a weboldalon, például: „Kivettem egy cukorkát, helyette betettem egy kabalafigurát.” Értékelheti is a rejtést. Ha valami nincs rendben a láda körül, esetleg megsemmisült, azt is jelezheti.

– Ez egész jól hangzik!

– Igen, jó is. De én csak azokat a rejtéseket szeretem, ahol van valami különleges apropója a ládának. Sok olyan pont akad, ahol semmi izgalom, semmi tartalom, semmi fantázia, csak úgy van. Ezek unalmasak.

– Mire gondolsz?

– Azt szeretem például, ha egy régi történelmi helyszínen található a láda, vagy ritkán látogatott erdei részen. Azt, ha van a rejtésben egy kis csavar. De a legjobb, ha mindezek mellett leírja a rejtő, hogy miért azt a helyet választotta, és azt is, hogy a helynek mi a története.

Újra kortyolt a vizéből, majd folytatta:

Arra gondoltam, hogy a Mende-monda dombján…

– Az Öreg-hegyen…

– …kellene elrejteni egyet. Van kedved segíteni benne?

– Hogy a viharba ne lenne! De miért éppen ott?

– Bár nem mondtam, amikor az előadást tartottad a lakhelyedről, de engem nagyon megfogott ez az egész. A község története, a képek, amiket Mendéről láttam a neten, és kiváltképp a monda. Időről időre azon kapom magam, hogy megpróbálok belehelyezkedni a történetbe. Arra gondoltam, a ládába kinyomtatva beletenném a mondát, pár Mende-fényképes kulcstartót, esetleg egyéb apróságokat. Izgalmas, szép, történelmi környezet, elragadó történet; számomra ilyen egy igazi geoláda.

Elkezdtük hát előkészíteni a rejtést. Ez azt is jelentette, hogy még gyakrabban beszéltünk, egyeztettünk a láda miatt – arról, hogy hol a legkönnyebben megközelíthető az Öreg-hegy, melyik rész magánterület, mikor kellene indulni, mit rakunk bele és hasonlók. Záporoztak az ötletek, közben engem is beszippantott a geocaching, de persze a beszélgetések nem kizárólag a láda körül forogtak.

Sok mindent megtudtam még Mike-ról: bizalmasan megosztotta velem, hogy vannak fura dolgai, amelyek őt magát is meglepik. Nevezhető szakmai ártalomnak, de nem világos a dolog mögötti indíttatás: előfordult párszor, hogy éleslövészet után „megmaradt” néhány lőszer, amiket Mike hazavitt, és eltárolta őket a társasházi lakáshoz tartozó alagsori közös tárolóban, a saját kulcsos szekrényükben. Az évek alatt elég sok összegyűlt. Egyszer azonban valaki feltörte a tárolót és a szekrényüket is, és bár különösebb értéket nem talált, de a töltényeket szétszórta a padlón.

Persze az első lakó, aki a behatolást észlelte, rendőrségi feljelentést tett ismeretlen tettes ellen, és mire Mike hazaért, a rendőrség már azt is kutatta, hogy hogyan kerültek a lőszerek a helyszínre. Ez az eset majdnem az állásába került. Komoly számonkérések vártak rá: milyen körülmények között jutott hozzá, miért tárolta, és mi volt a szándéka a lőszerekkel. Szerencséjére régóta ismerték, és – ezt az esetet leszámítva – megbízhatóságáról volt a leghíresebb.

Elmesélte azt is, hogy nagyon fiatalon ismerkedett meg a feleségével, Andival. A nagy szerelemből – mint ahogyan az gyakran megesik – egyfajta megszokás lett. Ez aztán szakításhoz vezetett, és a kötelékek és berögződések láncától megszabadult Mike lakásában fél éven belül három nő fordult meg. Mike nem tudott belenyugodni ebbe az állapotba, szíve visszahúzta. Híreket kapott Andiról, aki depresszióba esett, és nagyon lefogyott.

Nem bírta el ezt a terhet, nekiveselkedett hát, és rendezni próbálta a helyzetet, ami sikerült is. De amint az látható és érezhető volt Mike-on, ez az állapot sem volt számára kielégítő. Visszajött ugyanis a régi megszokás, sőt rosszabb lett a helyzet: Mike részéről szánalommal vegyült az együttélés, Andinál pedig a megbántottság, megcsaltság keserűsége hagyott mellékízt a mindennapokon.

Voltak jó közös sztorijaik, például mindketten érdeklődtek Isten és a vallás iránt, ezért egy vasárnap ellátogattak egy római katolikus misére. Figyelték, mikor mit tesznek az emberek, és ők is csinálták velük: felálltak, ha mindenki felállt, letérdeltek, ha mindenki letérdelt, leültek, ha mások is ezt tették. Látták, hogy az áldozásnál sorba állnak az emberek a pappal szemben, aki egy ostyát ad mindenkinek. Beálltak hát ők is a sorba, de azt már nem hallották, hogy az áldozók mit válaszolnak, mielőtt az ostyát magukhoz vennék, így amikor rájuk került a sor, és a pap felmutatta Mike előtt az oltári szentséget – „Krisztus teste” –, Mike az „Amen” (régi kifejezés, nagyjából azt jelenti: megvetem a lábam rajta, tehát elismerem, hogy ez az én életem szilárd alapja) helyett azt felelte: „Köszönöm!”, azzal elvette az ostyát, és a szájába tette, mint mindenki. De a pap gyanút fogott, és utánakérdezett:

– Ön hívő katolikus, meg van keresztelve?

– Nem, nem vagyok – válaszolta Mike őszintén, majd hozzátette: – Még soha nem voltam templomban.

A pap erre elhűlve csak ennyit tudott mondani:

– Akkor nem lehet… hát akkor nem lehet!

Pár történetet mesélt még, de világos lett számomra, hogy a kapcsolata Andival már nem működik. Ezt azonban nem mondhattam el őszintén. Mike legnagyobb fájdalma az volt, hogy Andi nem akart gyereket, ő pedig nagyon. Illetve Andi nem szeretett részt venni a kalandokban, motorozásban, ami viszont Mike egyik éltető eleme volt.

***

Néhány hét után minden összeállt ahhoz, hogy megejtsük a rejtést: a mondát Mike kinyomtatta, a kulcstartókat elkészítettem (az egyik oldalán Mende címere, a másikon egy fénykép a község valamely részéről, vagy régi képeslapon, fotón talált épületéről), összeszedtünk néhány kabalát és cukorkát közösen, és a helyszínt is kiválasztottuk már; le is jártam az utat, hogy megtudjam, hány perc távolságra van pontosan Mende-Pusztaszentistván vasútállomástól.

Tartalom

Mende és Mike

A geoláda

Vadkemping katona módra

Friderika

Mariska néni

Az ifjú gróf, a költő és a zongora

Átlagos vidéki afférok

Reményteli kezdet és dicstelen vég

Kibeszélt titkok

A teljes bemerítkezés

Erdők Szelleme

A kiadó könyveit megrendelheti
a www.gingkokiado.hu weboldalon

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif Pro – SIL Open Font License