A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: Beneath These Shadows (Beneath #6), 2016

Copyright © Meghan March 2016

All Rights Reserved.

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-25-4

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy-trilógia 1–3., 2017–2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Kísértés 1–3., 2019–2020

Bűn 1–3., 2020–2021

Legenda 1–3., 2021

Magnolia tánca 1–2., 2021–2022

Forge-trilógia 1–3., 2022

Az álarc mögött (Tetováltak 1.), 2023

A tinta mögött (Tetováltak 2.), 2023

A láncok mögött (Tetováltak 3. ), 2024

Mr. Mount bűnös élete 1–4., 2018–2024

A hegek mögött (Tetováltak 4.), 2025

A titkok mögött (Tetováltak 5.), 2025

A KÖNYVRŐL

Az egyetlen dolog az életemben, ami állandó, a tinta, amellyel a klienseimet tetoválom.

Városról városra, ágyról ágyra, tetoválószalonról tetoválószalonra vándorlok.

Valahányszor gyökeret eresztenék, rögvest ki is tépem.

Egészen New Orleansig.

Addig a nőig.

Benne megvan mindaz, ami belőlem hiányzik.

Csupa tűz és élet. Ő ártatlan, míg én bűnös vagyok.

Fel akarom emészteni, megvédeni, magam mellett tartani.

De előbb ki kell lépnem az árnyak mögül.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Hálásan köszönöm, hogy megvásároltad Az árnyak mögött című könyvet! Ne aggódj, ez a kötet önállóan is megállja a helyét, a sorozat hatodik önálló köteteként azonban felbukkan benne néhány szereplő, akik a Tetováltak-sorozat korábbi részeiben is szerepeltek. Ha kíváncsi vagy a többi szereplő kalandjaira, az alábbi könyvekben megtalálod a történeteiket:

Az álarc mögött (Simon és Charlie)

A tinta mögött (Con és Vanessa)

A láncok mögött (Lord és Elle)

A hegek mögött (Lucas és Yve)

A titkok mögött (Rix és Valentina)

Ebben a könyvben világok is ütköznek egymással. Ha eltűnődtél, vajon Dom Casso felbukkant-e máshol is, őt megtalálhatod a Bűn- és a Kísértés-sorozatokban.

Nem kell ismerned ezeket a történeteket ahhoz, hogy élvezd Az árnyak mögött világát, ám ha mélyebbre merülnél bennük, ezekből a könyvekből még többet tudhatsz meg a szereplőkről és háttértörténeteikről.

Kellemes olvasást!

Minden jót kíván:
Meghan March

1

Eden

Az irodámba. Most.

Az SMS olyan hangos csilingeléssel jelent meg a telefonom képernyőjén, hogy a pultra ejtettem a szempillaspirálomat, s csak hajszál híján múlt, hogy nem maszatolta össze a fehér blúzomat.

Háromszor is elolvastam az üzenetet, hátha félreértettem. Három szó. Lehetetlen félreérteni. Lehetetlen figyelmen kívül hagyni.

Sorra veszem gondolatban, hogy mi mindent tehettem, amivel magamra haragítottam, ám semmi sem jutott az eszembe. Dolgozni mentem – arra a munkahelyre, amit jóváhagyott. Hazajöttem. Bárhová mentem, mindenhová egy fegyveres sofőr fuvarozott egy hatalmas, páncélozott ajtajú és golyóálló fekete autóban.

Ez azonban nem jelentette azt, hogy apám írta az SMS-t. Arra is alig emlékezett, hogy a világon vagyok.

Kopogtattak. Gyorsan visszatoltam a szempillaspirált a tubusba. Dom Casso, New York egyik leghírhedtebb maffiacsaládjának feje nem szerette, ha megvárakoztatták.

Az ajtóhoz siettem, de a harisnyám beakadt a kanapé mellett hagyott táska pántjába. Sikerült belerúgnom az asztallábba, erős fájdalom hasított a lábujjamba.

– A rohadt…!

A kopogás felerősödött, ahogy felnyögtem.

– Igyekezz, Eden! – kiáltott az ajtó mögül Angelo, a szokásos bébiszitterem.

Úgy értem, a „testőröm”.

– Egy pillanat!

– Nincs egy pillanatunk. Indulnunk kell.

Megmozgattam a beütött lábujjamat, átrohantam a szobán, gondosan elkerülve minden egyéb akadályt. Ahogy tanították, kinéztem a kémlelőlyukon, hogy megbizonyosodjam arról, Angelo egyedül van, és nem egy fegyveres túszaként jött.

Úgy tűnt, minden rendben. És csak megjegyzem, szerintem nevetséges volt ez a szabály. Dom prioritási listájának valahol a legalján lehettem. A zabigyereke aligha lehetett fontosabb, mint a cipőtalpaltatás vagy egy új fekete golfesernyő vásárlása.

– Sietek! Esküszöm.

Felhúztam egy halvány rózsaszín Tori Burch balerinacipőt, amit a bejárat mellé hányt cipőhalomból húztam ki, majd lekaptam egy fekete ballonkabátot a bájos kis vasfogasokról, amiket saját kezűleg csavaroztam a falba – és még csak nem is rózsaszín fúróval. Na és, mi van, ha itt-ott átlyukasztottam a gipszkartont?

Kinyitottam mind a négy zárat, majd a hevederzárat is. Angelo pont olyan magas, sötét bőrű és olasz, ahogy azt a neve sejteti.

Tetőtől talpig végigmért, az olasznak egyáltalán nem tűnő aranyszőke hajamról az enyhén szólva sem praktikus balerinacipőmig vándorolt a tekintete. Nem mintha gyalog vágnék neki New York utcáinak.

Isten ments, hogy ilyet tegyek!

Belenyúltam a kabátom zsebébe, és megkötöttem az övet a derekamon.

– Csak én káromkodtam, amikor bevertem a lábujjamat. Ne aggódj, jól vagyok.

Kiléptem a lakásból, közben Angelo türelmetlenül toporgott, amíg bezártam és ellenőriztem az ajtót, mielőtt a lift felé vettük az irányt.

– Mi ez a nagy sietség? Mi történt?

Angelo hívta a liftet, és amint az megérkezett, ő lépett be elsőként.

– Tudod, hogy nem mondhatok semmit. Nem lenne szabad ilyeneket kérdezned tőlem.

Ebben volt némi igazság, de azt is tudtam, hogy Angelo kedvel, például vacsorát hozott nekem múlt héten a The Halal Guys büfékocsijától az Ötvenharmadik és a Hatodik utca sarkáról, miután hónapokig könyörögtem neki, hogy tegyen egy kitérőt, amikor együtt mentünk munkába és hazafelé. Noha nem élvezhettem ki teljes mértékben az élményt, amire vágytam – a sorban állást, a szemkontaktus kerülését idegenekkel, a rendelés leadását, túlkiabálva a forgalom zaját –, mégis nagyra értékeltem a gesztust.

Ugyanakkor ez azt is jelentette, hogy még több nyomást gyakorolhattam rá, hogy válaszoljon: ahogy bezárult a liftajtó, össze lett zárva velem.

– Valami nagy dolog történhetett. Dom soha nem akarja, hogy a Hell’s Kitchenbe menjek. Miért most?

Angelo megvonta a vállát, és nekidőlt a lift tükrös falának.

– Biztos vagyok benne, hogy szívesebben jött volna el hozzád ő maga, csak nincs rá ideje.

Erre az emlékeztetőre kábé akkora szükségem volt, mint egy újabb hitelkártyára.

– Csak áruld el, hogy legalább tudjam, mire számíthatok.

– Esküszöm, még ha tudnám is, mit fog mondani, márpedig nem tudom, akkor sem árulhatnám el neked. Csak annyit tudok, hogy nagy baj van, és minden fronton védekező helyzetbe kényszerültünk. Dom pedig kurvára nem szeret védekezni, inkább visszavág, méghozzá keményen.

A fekete ballonkabát ellenére hideg futkározott a hátamon, mert még az én életem kicsiny buborékjában is volt némi fogalmam arról a brutalitásról, amire Angelo célzott. Legalábbis akkor még azt hittem. Végül is láttam a Keresztapát.

– Na és, mi köze ennek hozzám?

Éppen akkor nyílt ki a lift ajtaja, amikor Angelo a szemembe nézett. A hallban voltunk.

– Bár tudnám, Eden! Komolyan azt kívánom, bár tudnám.

Húsz perccel később Angelóval apám irodájának ajtaja előtt álltunk, a Hell’s Kitchen szélén, egy téglaház legfelső emeletén. Angelo kopogott, mire bentről kiszólt valaki, hogy lépjünk be.

Nem fecséreltem az időmet azzal, hogy memorizáljam Dom különböző hangmagasságait – ez a hang azonban határozottan nem úgy hangzott, mint az övé.

Angelo benyitott, és intett, hogy előreengedjen. Ahogy mindig, most is kihúztam magam, mielőtt beléptem az irodába.

Normális esetben Dom a széles fa íróasztala mögött trónolt, és azt csinálta, amit általában a maffiafőnökök csinálnak napközben. Fogalmam sem volt, hogy mi lehetett az, mert a szervezett bűnözésben nem tartottak „vidd be a lányod a munkahelyedre” napot. Ma üresen állt az íróasztal.

Ahogy körbenéztem az irodában, megakadt a szemem Vincent Francettin, aki épp elfordult a nagy ablaktól. Dom jobbkeze mindig hátrafésülte sötét haját a homlokából, olyan stílusban, amiről meg mernék esküdni, hogy Hollywoodból származik. Akár „gengszterstílusnak” is nevezhetnénk.

Vincent jelenlétében mindig kényelmetlenül éreztem magam anélkül, hogy meg tudtam volna mondani, miért. Soha nem voltam vele kettesben Dom nélkül, és úgy kúszott a bőröm alá a félelem, mint egy mikroszkopikus kommandós csapat.

– Hol van Dom? – kérdeztem, azt remélve, hogy nem hallja a remegést a hangomban.

– Fontosabb dolgokkal foglalkozik – köpte felém Vincent, és a sértés célba talált.

Kihúztam magam, felszegtem az államat, elszántan, hogy ne lássa, mennyire megbántottak a szavai. Hiába tudtam, hogy apámat nem érdeklem, attól még nem vágytam rá, hogy ezt a képembe is vágják.

– Visszajöhetek egy neki megfelelőbb időpontban – mondtam határozottan, szándékos célzással.

– Azt akarja, hogy tűnj el.

– Tűnjek el? – krákogtam döbbenten.

Vincent úgy nézett rám, mintha egy fejlődésben elmaradt gyerek lennék.

– Igen. Tűnj el.

Az asztalhoz lépett, felvett egy vastag manilla borítékot, majd felém nyújtotta.

A gesztus szinte provokációnak tűnt, mintha tudná, hogy nem akarok közelebb menni hozzá, mint muszáj, mégis rá akart kényszeríteni.

Nagy adag nyugalomra volt szükségem, hogy úgy tegyek, mintha nem érdekelne, majd átkeltem a szobán, és a borítékért nyújtottam a kezem, hogy elvegyem. Vincent hirtelen elrántotta előlem, és gúnyos vigyor ült ki az arcára.

Most, hogy közelebb voltam, lehalkította a hangját, hogy még Angelo se hallja.

– Fogd ezt a borítékot, és tűnj el! Senkinek se mondd el, hová mész, kiváltképp a kis barátaidnak ne.

Majdnem elnevettem magam kínomban. A barátok nem igazán tartoztak Dom kényszerű elszigeteltségre vonatkozó politikájába.

– Van itt egy telefonszám, amit kizárólag vészhelyzetben hívhatsz. Hacsak nem élet-halál között lebegsz, vagy nem fognak fegyvert rád, akkor kétszer is gondold meg, mielőtt használod. Csak az itt található személyi igazolványt, hitelkártyákat és mobiltelefont használd. A sajátjaidat ne is vidd magaddal. Mindet hagyd otthon. Megértetted?

Lejjebb hajtottam az államat, jelezve, hogy megértem, amit mondott, pedig nem értettem szart se.

– Csak úgy szívódjak fel?

– Maradj észrevétlen. Kerüld a feltűnést. És az ég szerelmére, ne áruld el senkinek, ki vagy.

– Meddig? – A kérdés suttogásként hagyta el a számat.

– Amíg nem kapsz egy SMS-t erről a számról, amiben az áll, hogy gyere vissza.

Gondolatban újra meg újra megismételtem az utasításokat, amíg végre fel nem fogtam őket. Tűnjek el… Ne áruljam el senkinek, hová megyek…

Végül újra átnyújtotta a borítékot, én pedig imádkozva nyúltam érte, hogy ne remegjen a kezem. Vincent azonban nem engedte el, amikor megfogtam.

– Ne cseszd el, Eden. Születésed óta csak teher vagy Domnak, úgyhogy most az egyszer tegyél valamit azért, hogy megkönnyítsd az életét. Ne hívogasd. Ne zavard. Csak tűnj innen a fenébe.

Erre a verbális pofonra kitéptem a borítékot a kezéből, és elfordultam a megvető grimasztól.

Szíven találtak a szavai, és mint a visszhang, szüntelenül ismétlődtek a fejemben. Ne legyél neki egy átkozott teher. Üvölteni tudtam volna, amikor Angelo kikísért az ajtón, majd le a lépcsőn.

Én soha nem kértem, hogy teher legyek. Ezt miért nem tudják megérteni?

Szótlanul távoztunk, majd pár perccel később becsúsztam a SUV hátsó ülésére.

– Hazaviszlek, hogy összecsomagolj, azután kiviszlek a reptérre.

Angelo rám pillantott a visszapillantóból, a hangja bocsánatkérőn csengett.

Bólintottam, de már lázasan járt az agyam.

Most hová menjek? Mit csináljak?

Bármennyire is bosszantottak a szabályok, amelyek megszabták az életemet, addig nem tűnt fel, hogy egyfajta biztonsági hálóként működtek, amíg el nem vették őket tőlem.

Igaz, hogy az irodám falitábláját teletűzdeltem olyan helyek fotóival, ahová mindig is el akartam utazni, arra gondolva, hogy „egy szép napon majd elmegyek”, de hirtelen az „egy szép nap” most következett el. A szabadság érzésének izgalommal és boldogsággal kellett volna eltöltenie, ehelyett váratlan szorongás vegyült minden lélegzetvételembe.

Angelo több időt töltött velem, mint Dom bármelyik zsoldosa, és azonnal rezonált a hangulatomra.

– Nem lesz semmi baj, E. Csak válassz ki egy szép helyet, jelentkezz be a város legjobb szállodájába, rendelj szobaszervizt, masszázst, menj el a gyógyfürdőbe, tégy úgy, mintha nyaralnál. Szabadulni akartál mindettől, most végre megkaptad.

Mély levegőt vettem, majd kifújtam. Meg tudom csinálni. Minden rendben lesz. Évek óta erre vágytam. Bármennyire is kényelmetlenül éreztem magam attól, hogy rám kényszerítették ezt az egészet, úgy döntöttem, hogy megragadom a lehetőséget. Az aranykalitkám ajtaja tárva-nyitva állt előttem, legfőbb ideje volt, hogy felfedezzem a világot.

Egy dolgot azonban még mindig nem értettem.

– De miért csinálja ezt? Mi történt?

Angelo elkapta a tekintetét a visszapillantó tükörből, és az utat bámulta.

– Azt hittem, Dom is itt lesz, és ő majd elmondja neked, mi a helyzet.

– Nos, nyilván nem érdeklem annyira.

– Biztos, hogy nem erről van szó.

Angelo hangja fojtott volt, s mindketten tudtuk, hogy nagyon is erről volt szó, legalábbis az elmúlt tíz évben, és nem úgy tűnt, hogy belátható időn belül változna a helyzet.

– Csak mondd el.

Megállt a közlekedési lámpánál, és hátrafordult, hogy a szemembe nézzen.

– De akkor nem mondhatod el senkinek, hogy elárultam.

Felmutattam a manilla borítékot.

– És mégis kinek mondanám el, amíg száműzetésben vagyok? A fenébe is, itt kinek mondanám el egyáltalán?

– Ma reggel kirabolták a készpénzraktárakat, és néhány üzletünket is.

Görcsös idegesség mart a gyomromba.

– Melyik üzleteket?

Noha nem lett volna szabad tudnom, hogy a gyógyfürdő, amelynek a könyvelését vezettem – a tiszta, legális könyvelést –, csak egy pénzmosó üzlet, nem voltam annyira hülye, hogy ne vegyem észre Dom embereinek jövés-menését meg az aktatáskákat és sporttáskákat, amiket magukkal cipeltek.

– A gyógyfürdőt. Az… durva volt. Ezért kell elmenned. Nem tudják, hogy azért támadták meg, mert te is ott dolgozol, vagy csak a nagyobb terv részeként. Mindenesetre én is kimenekítenélek a városból.

A tucatnyi kérdés, amiket fel akartam tenni, eltörpült egy fontosabb kérdés mellett:

– Megsérült valaki?

Angelo felnézett a visszapillantó tükörbe, az arcán sajnálkozó kifejezés suhant át, mielőtt kemény tekintettel folytatta.

– Bedobtak egy Molotov-koktélt a kirakati ablakon, majd lövöldözni kezdtek az utcáról. Négy lány orvoshoz került, de senki sem halt meg.

Hál’ istennek, hogy nem volt halálos áldozat! Ennek ellenére a gondolattól, hogy néhány lány megsérült, elszorult a szívem.

– Tudod, kik azok? Milyen sérüléseik vannak?

Angelo visszafordította a tekintetét az útra, és megrázta a fejét.

– Részleteket nem tudok.

– Akkor miért egy titkos helyre kell utaznom, miért nem inkább egy búvóhelyre visztek?

– Fogalmam sincs. Dom és Vin nekem nem magyaráznak el semmit. De ha tippelnem kéne, azt mondanám, hogy félnek, hogy áruló van köztünk. Ha senki sem tudja, hol vagy, senki sem árulhatja el.

Születésed óta csak teher vagy Domnak.

Ettől kezdve csendben maradtam, amíg vissza nem értünk a lakásomra.

– Húsz perced van összepakolni, azután indulunk, mielőtt kiderül, hogy elhagyod a várost.

Angelo szavai beindították a belső órámat, amint beléptünk a lakásomba. Zavarodottan léptem a szobámba, egy teljes percig csak bámultam a szekrényemben a ruhákat, mire rájöttem, hogy addig semmit sem tudok összepakolni, amíg el nem döntöm, hová megyek egyáltalán.

Megfordultam, és az irodám felé vettem az irányt, ahol az „egy szép napon” táblám lógott. Magazinokból kivágott, kinyomtatott cikkek, képeslapok és városi panorámaképek borították. Az alján lifegtek az egyes városokhoz tartozó élménylisták.

Csak válassz ki egyet, gondoltam. Mégis bénultan hezitáltam. Mi van, ha ez az egyetlen esélyem, hogy lássam a világ egy részét?

– Elhagyhatom az országot? – szóltam ki Angelónak.

– Elment az eszed? Nem, nem hagyhatod el az országot.

Csalódottság töltött el, de lenyeltem. Viszlát, Párizs, Róma, Dublin és Barcelona!

Nézd a jó oldalát. Ezzel legalább leszűkült a kör. Fel-alá járkáltam a kis irodámban, és minden alkalommal a hirdetőtáblára pillantottam.

– Tizenöt perced van, és nem hallom, hogy csomagolnál! – kiáltott be Angelo.

– Ne siettess!

– Nem viccelek, Eden. Indulnunk kell, amint lejár az időd.

– Jól van. De most ne kiabálj velem.

Csak válassz ki egy helyet.

Ott volt még San Francisco, Nashville, Seattle és Miami képe, a tekintetem azonban valami máson akadt meg.

New Orleans.

Az elmúlt két hétben láttam a taxik tetején a hirdetéseket, amelyek egy klubban megrendezésre kerülő Mardi Gras partit reklámoztak, és azt kívántam, bárcsak egyszer láthatnám az igazi Mardi Gras felvonulást.

Ezt jelnek vettem.

New Orleansba megyek. Kinyújtottam a kezemet, hogy elvegyem az élménylistát, de aztán visszahúztam. Ha valaki bejön a lakásomba, és észreveszi, hogy ez az egy hiányzik… azzal vajon elárulom a rejtekhelyemet?

Újra kinyújtottam a kezemet, és elvettem a tábláról a New Orleans-i és a nashville-i listákat.

Megpördültem, berohantam a hálószobámba, és minden ruhát, amit csak tudtam, beletömtem a kézipoggyászomba, majd a szekrényem hátuljába beépített széfbe betettem az igazolványomat, a telefonomat és a hitelkártyámat, és kivettem ötezer dollár készpénzt. Levettem a ballonkabátomat, a szoknyámat, a blúzomat és a harisnyámat, majd farmert, pólót és egy vékonyabb kabátot húztam.

Amikor kigurítottam a táskát a nappaliba, Angelo az óráját bámulta.

– Kész vagy?

Kész vagyok-e arra, hogy elhagyjam fogságom tornyát, és felfedezzem az életet testőr nélkül, aki minden lépésemet követi?

– Igen. Kész vagyok.

Amikor megálltunk a JFK reptéren, gyorsan átöleltem Angelót, és csókot nyomtam az arcára.

– Vigyázz magadra, nagyfiú!

– Te is vigyázz magadra, Eden. Ha bármire szükséged van…

Nem fejezte be a mondatot, mert tudta, hogy úgysem tudnám felhívni.

– Mindent köszönök.

Amikor odaértem a jegyeladáshoz, elővettem az új személyimet és hitelkártyámat a pénztárcámból. Letettem őket a pultra, és most először láttam az új nevemet. Elisha Madden.

– Kérek egy jegyet a következő New Orleans-i járatra. Csak oda.

2

Bishop

Ahogy letöröltem a tetoválógép alatt lévő sima, halvány bőrről a vért és a tintát, megnyugtatónak kellett volna találnom a gesztust, ma azonban a pillangó finom vonalai mintha engem gúnyoltak volna. Már alig vártam, hogy végezzek ezzel a tetoválással. Delilah-ra kellett volna bíznom a lányt, de felváltva végeztük a villámmunkákat, amik a Mardi Gras-szezonban olyan nagy népszerűségnek örvendtek.

A lány, akinek még a nevét sem tudtam, folyamatosan rebegtette rám a műszempilláit, gondolom, szexisnek képzelte magát, de rám egyáltalán nem volt hatással. Az elmúlt héten annyi bulizós csaj dobta le előttem a bugyiját, hogy teljesen kiábrándultam a nőkből. Ha nincs benne semmi kihívás, akkor mi értelme egyáltalán?

– Mit gondolsz, mennyi ideig tart még? Már alig várom, hogy kimehessek inni valamit.

Még a hangja is az agyamra ment. Pattogós és éles volt.

– Tíz perc – feleltem, és igyekeztem nem belélegezni a vaníliaparfüm-felhőt, ami áradt belőle.

– Nem gond, ha rögtön utána visszamegyek bulizni? Még soha nem csináltattam tetoválást, úgyhogy nem ismerem a szabályokat.

Fél óra alatt már legalább ötvenedjére mozdult el, ezért felemeltem a tűt a bőréből.

– Azt csinálsz, amit akarsz. Ha vigyázni akarsz rá, a pulton találsz ápolási útmutatót.

A kurta válaszra dacosan lebiggyesztette az ajkát, de nem tartott sokáig a duzzogás.

– Akarsz jönni?

Csillogó pilláival újra verdesni kezdett, amikor megfordult, hogy a szemembe nézzen.

– Jól szórakoznál velem és a barátaimmal.

– Ha abbahagyod a ficánkolást, sokkal gyorsabban végzünk.

Dohogva visszatért a kért pozícióba.

Honnan a fenéből gondolta ez a lány, hogy akár csak a legcsekélyebb mértékben is érdekel, hogy csatlakozzak hozzájuk? Amikor beszélgetést próbált kezdeményezni, következetesen, újra meg újra elutasítottam. Ennél jobban már nem is bánhatnék az ügyfelekkel, igaz? A főnököm valószínűleg szétrúgná a seggemet, ugyanakkor… talán mégsem. Ő sem tolerálta jobban az ilyen szarságot, mint én.

– Azért gondold meg!

Ezúttal nem mozdult, a kérés azonban tiszta és világos volt.

– Más terveim vannak.

A kurta válasz végre meghozta a kívánt hatást. Csendben megvárta, hogy befejezzem a munkát, és amint ráragasztottam a tetoválásra a fóliát és levettem a kesztyűmet, felálltam.

– Delilah-nál fizethetsz.

Ki kellett menekülnöm a helyiségből, mielőtt belefulladok az émelyítő parfümgőzbe, ezért kiléptem az üzlet főterébe. A testvérem nevetése kísért, ahogy egyenesen a bejárati ajtó felé indultam, hogy friss levegőt szívjak.

– Egy pillanatra sincs nyugtod, mi, Bish? – vigyorgott rám Delilah, miközben a ceruzájával kopogott a vázlatfüzetén.

Az volt a kedvenc vicce, hogy öt női ügyfél közül négy rám hajt, az ötödik pedig rá. Az sem lepett volna meg, ha erről ténylegesen nyilvántartást vezet. De ő volt az egyetlen családtagom, és mindennél jobban szerettem.

– Ne menj túl messzire, te szexbálvány! Mindjárt elugrom valami kajáért.

Búcsúzóul beintettem neki, mielőtt kiléptem, hogy mélyet szippantsak a friss levegőből. Nos, legalábbis amennyire ebben a városban ez lehetséges volt. A tömegbe dohányosok vegyültek, füstölögtek, mint a gyárkémény, mégsem éreztem kísértést, hogy rágyújtsak. A fenébe is, talán tényleg kinőttem ebből a szarságból.

Nekidőltem az ablaknak, és nyakkörzést végeztem, hogy meglazítsam az izmaimat, és a tömeget nézegettem, amely a Canal Streetre kanyarodó felvonulásra várt. Nem tudtam és nem is érdekelt, hogy ez melyik felvonulás, csak az érdekelt, hogy kiszabadultam az üzletből, és a következő tetoválás, amit valaki magára akart varratni, már Delilah problémája volt.

Bárcsak a főnököm ne találta volna ki azt a szabályt, hogy erre a három hétre szabadon kell hagyni az időbeosztást, amit megtölthettek volna az előre bejelentkező kliensek. Így művészi alkotások helyett a turisták özönlöttek, akik csak szerencsét hozó lóherét akartak a seggükre, vagy a szerelmük nevét a karjukra.

A tömeget fürkésztem, próbáltam kiszúrni a következő alanyt, aki be fog lépni az ajtón. Valójában nem érdekelt, ki lesz az. Csak egy kis figyelemelterelésre vágytam.

Arról azonban fogalmam sem volt, hogy micsoda figyelemelterelés tart felém…

3

Elisha

Eden

A Rooseveltet választottam, mert úgy gondoltam, hogy egy Waldorf Szállodával nem járhatok rosszul, annak ellenére, hogy még soha nem szálltam meg ilyen helyen. Amikor megérkeztem a taxival, izgalom és szorongás kavargott bennem, ahogy kiszálltam a kocsiból. Mély levegőt vettem, amikor a portás kinyitotta nekem az ajtót, és beléptem az aranyozott, bonyolult mintájú csempékkel borított előcsarnokba.

Meg tudom csinálni, mondogattam magamban.

De nyilvánvalóan nem tudtam. Itt legalábbis nem.

Miután tíz percig álltam sorban, a recepciós úgy meredt rám, mintha komplett idióta lennék, amikor szobát kértem, és közöltem vele, hogy nincs foglalásom.

– Nincs szabad szobánk. Sajnálom, hölgyem, de a jövő heti Mardi Gras miatt nem valószínű, hogy bármit talál a francia negyed közelében.

A szavai, különösen ebben a leereszkedő hangnemben, mintha még nagyobb csapást mértek volna rám.

A Mardi Gras. Hogy felejthettem el?

– Nincs valami javaslata, hol próbálkozhatnék még? – kérdeztem, és igyekeztem megőrizni a jó kedvemet.

A recepciós azonban már átnézett a vállam fölött, és intett a következő vendégnek, hogy lépjen előre.

– Sajnálom, tényleg fogalmam sincs. Talán valahol a reptér közelében?

Elzavart.

Mosolyt erőltettem az arcomra, megköszöntem, és átvonszoltam a bőröndömet az előcsarnokon. Amikor elképzeltem a sok-sok utazást a táblámra tűzött városokba, meg sem fordult a fejemben, hogy nem találok majd egy olyan egyszerű dolgot, mint egy hotelszoba.

Kiléptem a rézkeretes ajtón, és a nyüzsgő járdán találtam magamat. Fél háztömbnyire visítozás és éljenzés harsant, úgy tűnt, mindenki abba az irányba tart. A távolabbi táblán az állt: Canal Street. Azután meghallottam a zenét, és a recepciós gorombasága miatti frusztrációm elpárolgott, amikor rájöttem, hogy végre láthatom az első Mardi Gras felvonulásomat.

Széles mosoly terült szét az arcomon. Életemben először kipipálhattam valamit az élménylistámról. Ezt nevezem én életnek!

Ahogy magam után vonszoltam a bőröndömet, a nyakamat nyújtogattam, hogy lássam, mi történik az utcán, de százhatvannyolc centimmel nem sok esélyem volt. Amikor odaértem a tömeghez, csak az emberek tarkóját láttam.

– Van egy jobb hely az utca túloldalán. Jössz? – kiáltotta egy neonzöld bikinis, fekete sortos és neccharisnyás lány a hasonlóan öltözött barátnőjének.

A másik lány bólintott, én pedig úgy döntöttem, követem őket, ahogy átverekedték magukat a tömegen. Semmi sem tarthatott vissza attól, hogy megnézzem ezt a felvonulást. Próbáltam átvágni magam a tömegen a bőröndömmel, és átfutottam az utcán.

Amikor először tisztán láttam az utcát, a felvonulás még jó száz méterre volt. Kikerültem a semleges területen gyülekező embereket, és gond nélkül átkeltem a következő sávon. A túloldalon azonban elnyelt a tömeg, és rám tört a klausztrofóbia, amikor rájöttem, hogy innen sem látok semmit.

– Mutasd a cicid! – kiáltozták minden irányból, és gyöngyöket dobáltak a levegőbe, mint a konfettit.

Az élménylistán az is szerepelt, hogy gyöngyöket szerezzek a Bourbon Streeten (anélkül, hogy megmutatnám a cicimet), mielőtt azonban eldönthettem volna, hogy a Canal Street gyöngyei is megteszik-e, hirtelen valaki meglökött. Oldalra tántorogtam, és megbotlottam egy nőben, aki combig érő kígyóbőr csizmát viselt.

– Hééé, vigyázzál már!

Már éppen bocsánatot akartam kérni, amikor a nő könyöke hirtelen kinyúlt, és a bordáimba csapódott, amitől végleg elvesztettem az egyensúlyomat. Görcsösen kapaszkodtam a bőröndömbe, a másik kezemmel próbáltam megakadályozni az esést, de a tenyerem valami húsos dolgot ért. Az ujjaimra meredtem, és rögtön elrántottam a kezem.

Ó, édes istenem, ez nem lehet igaz!

Egy pénisz volt, aranyra festve. Egy férfihoz tartozott, aki anyaszült meztelen volt, és csillogó arany, lila és zöld csíkok borították a testét.

– Megvagy, drágám – mondta egy kásás hang, és a férfi megragadta a karomat, és magához húzott.

A meztelen, festett fickó hozzám ért. Pfúj!

Miért nem lehet legalább szexi? Komolyan, ez olyan nagy kérés lenne?

Küldetés vége. Küldetés vége!

A bőröndömet szorongatva átvágtam a tömegen, csak akkor lassítottam, amikor egy sikátor mellett végre egy kis hézag nyílt a káoszban, és ismét a közeledő felvonulást elzáró tömeg mögött találtam magam. A fenébe. Annyira koncentráltam, hogy találjak egy jobb helyet, ahonnan rendesen láthatom a felvonulást, hogy észre sem vettem a férfit, aki kinyújtotta a kezét, és megragadta rózsaszín-fehér pólóm hátulját.

– Hé! Nincs nálad gyöngy.

Maga felé fordított, és a szőrös mellkasához húzott egy nagydarab, bőrmellényes, alatta semmit sem viselő fickó.

– Azon segíthetünk – jegyezte meg mellette egy másik mellényes fickó.

– Nem akarok gyöngyöket. Kérem, vegye le rólam a kezét!

Elfordultam, hogy kiszabaduljak a szorításából, de ekkor a másik fickó megragadta a karomat, közben sörrel összefröcskölték a pólómat.

– Hé, kell egy hely, ahol megszállhatsz, kislány? Van egy hely az ágyamban.

A szőrös mellű fickó elengedett, hogy megragadja a farkát.

Hátrahőköltem, a bőröndömbe kapaszkodtam, amikor a másik férfi rám vetette magát. Kiáltani akartam, ám ekkor egy mély hang hasított át a mögöttem álló tömegen.

– Elkésel az időpontodról. Nem szeretek várni.

Erre mindkét fickó felkapta a fejét, és a hang irányába fordultak.

Mi a fene? Milyen időpont?

A hang ezúttal közelebbről dörgött.

– Már rég nem öltem meg senkit, de ezen szívesen változtatok, ha nem veszed le róla a kezed.

A két fickó azonnal elengedett, és megborzongtam.

– Bocs, haver. Csak összetévesztettük valakivel.

– Na, húzzatok el innen! Ha még egyszer meglátlak titeket ezen a környéken, mocskok, akkor a Mississippiben fogtok úszni, arccal lefelé.

Forróságot éreztem a hátamon, és a mély hang ezúttal egyenesen a fülembe duruzsolt.

– Na gyere, Cukorfalat, menjünk!

A két fickóra néztem, akik védekezőn felemelték a kezüket, és hátrálni kezdtek, majd’ megbotlottak egymásban.

Nem akartam megfordulni. Ha ennyire féltek a hangtól a hátam mögött, vajon mennyivel lehetett ijesztőbb a test, amelyhez tartozott?

Igaz, elkergetett két fickót azzal, hogy „időpontom” van. Vajon ezt hogy értette? A hátam mögött eloszlott a forróság, és összeszedtem a bátorságomat, hogy megforduljak.

Jobbra, a márványépületen ragyogó kék-piros neonreklám a VOODOO INK tetoválószalont hirdette.

Egy tetoválószalon?

A tekintetem azonnal az ajtó felé tartó férfi hátára esett.

Időpont egy tetoválásra?

Az emberek úgy ugrottak félre a váratlan megmentőm elől, mintha attól féltek volna, hogy különben eltiporja őket. Aranybarna haját hátul kontyba fogta, széles vállán csak úgy feszült fekete pólója, melyen ugyanaz a logó állt. Ami bőrfelület kilátszott alóla, annak minden négyzetcentiméterét tetoválás borította.

Egy kontyos, tetovált óriás.

Egy kontyos, tetovált óriás, aki megmentett a részeg, tapizós alakok zaklatásától.

Az átjáró, ami megnyílt neki a járdán, újra megtelt emberekkel, a tömeg újra el akart nyelni, én pedig pusztán egy aprócska ösztönre hallgatva meghoztam a döntést.

Követtem.