részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Thomas Halliday: Otherlands – A World in the Making

Profile Books, London, 2024

Copyright © Thomas Halliday, 2022

Hungarian translation © Dulai Alfréd, 2024

Borítóterv: Karcagi Klára

A borítón felhasznált grafika forrása: Wikipedia

ISBN 978 963 13 7029 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Térképek listája

Földtörténeti korok

Bevezetés: Évmilliók temploma

1. Olvadás: Északi-síkság, Alaszka, USA – pleisztocén

2. Eredet: Kanapoi, Kenya – pliocén

3. Özönvíz: Gargano, Olaszország – miocén

4. Szülőföld: Tinguiririca, Chile – oligocén

5. Ciklusok: Seymour-sziget, Antarktisz – eocén

6. Újjászületés: Hell Creek, Montana, USA – paleocén

7. Előjelek: Yixian, Liaoning, Kína – kréta

8. Megalapozás: Svábföld, Németország – jura

9. Lehetőségek: Madygen, Kirgizisztán – triász

10. Évszakok: Moradi, Nigéria – perm

11. Tüzelőanyag: Mazon Creek, Illinois, USA – karbon

12. Együttműködés: Rhynie, Skócia, Egyesült Királyság – devon

13. Mélységek: Yaman-Kasy, Oroszország – szilur

14. Átalakulás: Soom, Dél-Afrika – ordovícium

15. Fogyasztók: Csengcsiang, Jünnan, Kína – kambrium

16. Keletkezés: Ediakara-dombság, Ausztrália – ediakara

Utószó: A Remény nevű város

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Engedélyek

Név- és fogalommutató

Térképek listája

1.Az Északi-félteke, 20 000 évvel ezelőtt

2.A pliocén kori Föld, 4 millió évvel ezelőtt

3.A Földközi-tenger medencéje, 5,33 millió évvel ezelőtt

4.Az oligocén kori Föld, 32 millió évvel ezelőtt

5.Az Antarktisz és a Déli-óceán, 41 millió évvel ezelőtt

6.Észak-Amerika, 66 millió évvel ezelőtt

7.A kora kréta időszaki Föld, 125 millió évvel ezelőtt

8.Az európai szigetvilág, 155 millió évvel ezelőtt

9.A triász időszaki Föld, 225 millió évvel ezelőtt

10.Pangea és a Tethys, 253 millió évvel ezelőtt

11.A karbon időszaki Föld, 309 millió évvel ezelőtt

12.Az Öreg Vörös Kontinens, 407 millió évvel ezelőtt

13.A szilur időszaki Föld, 435 millió évvel ezelőtt

14.A Déli-félteke, 444 millió évvel ezelőtt

15.A kambrium időszaki Föld, 520 millió évvel ezelőtt

16.Az ediakara időszaki Föld, 550 millió évvel ezelőtt

Földtörténeti korok

EON

IDŐ

IDŐSZAK

KOR

IDŐPONTOK

fanerozoikum

kainozoikum

negyedidőszak

pleisztocén

2,58 millió–12 ezer éve

neogén

pliocén

5,333–2,58 millió éve

miocén

23,03–5,333 millió éve

paleogén

oligocén

33,9–23,03 millió éve

eocén

56–33,9 millió éve

paleocén

66–56 millió éve

mezozoikum

kréta

145–66 millió éve

jura

201,3–145 millió éve

triász

251,9–201,3 millió éve

paleozoikum

perm

298,9–251,9 millió éve

karbon

358,9–298,9 millió éve

devon

419,2–358,9 millió éve

szilur

443,8–419,2 millió éve

ordovícium

485,4–443,8 millió éve

kambrium

541–485,4 millió éve

proterozoikum

neoproterozoikum

ediakara

635–541 millió éve

Bevezetés Évmilliók temploma

„Senki ne mondja, hogy a múlt halott. A múlt körülöttünk és bennünk van.”

Oodgeroo Noonuccal

„Nem tudom, milyen vihar fúj engem az elmúlt korok mély óceánjába.”

Ole Worm

Kinézek az ablakon, egy olyan hely felé a szántóföldeken, a házakon és a parkokon át, amelyet évszázadok óta Világvégének hívnak. Azért kapta ezt a nevet, mert a múltban messze volt Londontól, attól a várostól, amely mára teljesen bekebelezte. De nem is olyan régen ez tényleg a világ vége volt. Az itteni talaj az utolsó jégkorszak során keletkezett, egy olyan kavicsos keverék, amelyet az egykor a Temzébe ömlő folyók raktak le. A gleccserek az előrehaladásuk közben elterelték a Temze útját, így a Temze most több mint 160 kilométerrel délebbre ömlik a tengerbe, mint ahol korábban folyt. A barázdált dombokról, a jég súlya által összegyúrt agyagról gondolatban le lehet vetkőztetni a sövényeket, a kerteket, az utcai lámpákat, és el lehet képzelni egy másik földet, egy hideg világot a több száz kilométeren át elterülő jégtakaró peremén. A jeges kavics alatt a Londoni Agyag rétegei húzódnak, amelyben ennek a területnek a még régebbi lakói is megmaradtak – a krokodilok, a tengeri teknősök és a lovak korai rokonai. Az egykori táj, ahol ezek az állatok éltek, mangrovepálma- és papajaerdőkkel, valamint tengeri fűben és óriásvízililiom-levelekben gazdag vizekkel volt tele egy meleg, trópusi paradicsomban.

Az elmúlt, ősi világok néha elképzelhetetlenül távolinak tűnhetnek. A Föld geológiai története mintegy 4,5 milliárd évre nyúlik vissza. Az élet körülbelül négymilliárd éve létezik a bolygón, az egysejtűeknél fejlettebb élővilág pedig talán kétmilliárd éve jelent meg. A földtörténet során létezett tájak, amelyeket az ősmaradványok tárnak elénk, nagyon változatosak és időnként egészen mások, mint a mai világunk. Hugh Miller skót geológus és író a földtörténeti idő hosszáról elmélkedve azt mondta, hogy az emberi történelem összes éve „nem terjed ki a földgolyó tegnapjáig, még kevésbé érinti az azon túl elterülő korszakok miriádjait”. Ez a tegnap kétségtelenül nagyon hosszú. Ha a Föld történetének mind a 4,5 milliárd évét egyetlen napba sűrítenénk és ezt lejátszanánk, akkor percenként több mint hárommillió év történetét mutatnánk be. Láthatnánk az ökoszisztémák gyors felemelkedését és hanyatlását, valamint a bennük élő fajok megjelenését és kihalását. Láthatnánk, ahogy a kontinensek sodródnak, ahogy az éghajlati viszonyok egy szempillantás alatt megváltoznak, és ahogy a pusztító következményekkel járó drámai események hirtelen felborítják a régóta ott élő közösségeket. Az a tömeges kihalási esemény, amely kiirtotta a Pterosauriákat, a Plesiosauriákat és az összes nem madár dinoszauruszt, alig 21 perccel a film vége előtt következne be. Az emberiség írott történelme az utolsó tizedmásodpercben kezdődne.1

E sűrített múlt utolsó tizedmásodperce felénél egy halotti templomkomplexumot építettek a mai Luxor város közelében, Egyiptomban, II. Ramszesz fáraó temetkezési helyén. Csupán egy pillantást vethetünk a Ramesszeum építésére a földtörténeti idő szédítő szakadékán át, ez az épület mégis a mulandóság közmondásos emlékeztetőjeként ismert. A Ramesszeum ihlette Percy Bysshe Shelley Ozymandiás című versét, ami egy mindenható fáraó bombasztikus szavait állítja szembe egy olyan tájjal, amely a vers megírásakor már nem volt más, mint puszta homok.2

Amikor először olvastam ezt a verset, akkor még nem tudtam, hogy miről szól, és tévesen azt hittem, hogy Ozymandiás valami dinoszaurusznak a neve. A név hosszú és szokatlan volt, és nehéz volt kitalálni a kiejtését. A versben használt leíró nyelvezet a zsarnokságról, a hatalomról, a kőről és a királyokról szólt. A minta hasonlított a gyermekkoromban olvasott és az őskori életről szóló illusztrált könyvek mintájára. A „Találkoztam egy ókori országból jött utazóval, aki azt mondta: két hatalmas, törzs nélküli kőláb áll a sivatagban” mondatot olvasva arra gondoltam, hogy valami szörnyű őskori állat maradványait vonták be gipsszel. Talán egy igazi zsarnokgyík király, aki most csontokra és csonttöredékekre széthullva hever Észak-Amerika terméketlen pusztaságain.

Nem minden veszett el, ami elromlott. „A talapzaton ezek a szavak jelennek meg: »A nevem Ozymandiás, a királyok királya; Nézzétek műveimet, ti Hatalmasok, és essetek kétségbe!« Semmi más nem maradt.” Ezeket a sorokat úgy is tekinthetnénk, hogy az idő még egyszer utoljára kigúnyolja az önmagát fontosnak tartó uralkodót, de annak a fáraónak a világa máig fennmaradt az emlékezetben. A szobor a bizonyítéka a létezésének; a szavak tartalma, a stílus részletei pedig mind a kontextusra utaló nyomok. Így olvasva az Ozymandiás módot ad arra, hogy elgondolkodjunk a fosszilizálódott élőlényekről és arról a környezetről, amelyben egykor éltek. Ha nem tekintjük nagyképűségnek, a verset úgy is olvashatjuk, mint a múlt valóságának megtalálását a jelen pillanatig megőrződött maradványok alapján. Még egy töredék is elmesélhet önmagában egy történetet, bizonyítékot nyújthat valamire az elhagyatott homok felszínén, valami másra, ami valaha itt volt. Egy már nem létező világra, ami még mindig érzékelhető a sziklák között található nyomokból.

Maga a Ramesszeum eredetileg az „Évmilliók Temploma” nevet viselte, amely kifejezés a Földre is könnyen alkalmazható. Bolygónk múltja is a felszín alatt rejtőzik. Kialakulásának és folyamatos változásának nyomait viseli a földkéregben, és ez is egy halottasháznak tekinthető, amely kőbe vésve állít emléket egykori lakóinak, ahol az ősmaradványok szolgálnak sírjelként, maszkként és testként.3

Azok a világok, azok az ősi világok már nem látogathatók – legalábbis fizikai értelemben nem. Már soha nem lehet meglátogatni azt a környezetet, amelyben a hatalmas dinoszauruszok végigsétáltak, soha nem lehet az ő földjükön járni vagy a vizükben úszkálni. Az egyetlen módja annak, hogy mégis megtapasztaljuk őket, ha a kőzetekből kiolvassuk a homokba fagyott fosszilis lenyomatokat, és azok alapján elképzeljük ezt a régen eltűnt világot.

Ez a könyv a Föld korábbi állapotát, a története során bekövetkezett változásokat és az élővilág alkalmazkodási módjait tárja fel. Minden fejezetben ellátogatunk a földtörténeti múlt egy-egy helyszínére a fosszilizálódott ősmaradványok alapján, hogy megfigyeljük az ott élt növényeket és állatokat, elmerüljünk az egykori táj szépségében, és megismerjük azt, amit ezekből a kihalt ökoszisztémákból megtudhatunk a saját mai világunkkal kapcsolatban. Remélem, azzal, hogy a kihalt helyszíneket egy szafarijáró utazó gondolkodásmódjával látogatom végig, áthidalom a múlt és a jelen közötti távolságot. Amikor egy múltbeli táj láthatóvá válik körülöttünk, akkor könnyebb lesz megérteni, hogy az ottani élőlények gyakran a ma is ismerős módon éltek, ugyanúgy versenyeztek, párosodtak, ettek és pusztultak el ott is.

Minden egyes geológiai korszakhoz egy-egy helyszínt választottunk, egészen az „öt nagy” tömeges kihalás közül utolsóként bekövetkező, 66 millió évvel ezelőtti kréta végi kihalásig. Ezek a korszakok együttesen alkotják a kainozoikumot, a mi saját időnket. Az említett tömeges kihalást megelőzően pedig minden egyes földtörténeti időszakhoz (amely több korszakot foglal magába) kiválasztottunk egy-egy helyszínt, egészen a többsejtű élet megjelenéséig, amely több mint 500 millió évvel ezelőtt következett be, az ediakara időszakban. Egyes helyszíneket figyelemre méltó biológiájuk, másokat szokatlan környezetük vagy azért választottunk ki, mert ősmaradványaik a legapróbb részleteket is pontosan megőrizték, és így szokatlanul tiszta képet adnak arról, hogyan létezett és hogyan működött együtt az élővilág a földtörténeti múltban.

Az utazásoknak otthon kell kezdődniük, emiatt ez az utazás is a jelentől indulva visszafelé halad az időben. A pleisztocén jégkorszak viszonylag ismerős környezetéből indulunk, amikor a gleccserek jégbe zárták a Föld vizének nagy részét, és ezért világszerte lecsökkent a tengerszint. Ezután fokozatosan haladunk vissza az időben, és egyre kevésbé lesz ismerős az élővilág és a földrajzi környezet. A kainozoikum geológiai korszakai visszavisznek bennünket az emberiség korai szakaszába, majd a Földön valaha létezett legnagyobb vízesés és a mérsékelt égövi, erdős Antarktisz mellett visszajutunk egészen a kréta végi tömeges kihalásig.

Ezek után a mezozoikum és a paleozoikum lakóival találkozunk, dinoszauruszok uralta erdőket, több ezer kilométer hosszú zátonyokat és monszunnal átitatott sivatagokat látogatunk meg. Megvizsgáljuk, hogyan alkalmazkodnak az élőlények teljesen újfajta ökológiai viszonyokhoz, hogyan költöznek ki a szárazföldre és a levegőbe, és hogyan nyitotta meg az élet az új ökoszisztémák létrehozásával a még nagyobb sokféleség lehetőségét.

Rövid látogatást teszünk a mintegy 550 millió évvel ezelőtti proterozoikumban, a miénk előtti geológiai eonban, majd végül visszatérünk a mi saját jelenkori Földünkre. A modern világ tájai az ember által okozott zavaroknak köszönhetően gyorsan változnak. A földtörténeti múlt radikális környezeti átalakulásaihoz képest mire számíthatunk a közeli és a távolabbi jövőben?

Nem tudunk könnyen kísérletezni a bolygónkon, hogy felfedezzük, milyen változások történnek a magas szén-dioxid-kibocsátású légkörben kontinentális szinten. Nincs elég időnk arra sem, hogy a globális ökoszisztéma összeomlásának hosszú távú hatásait még időben megismerjük. Az előrejelzéseinknek a világ működéséről alkotott pontos modelleken kell alapulniuk. Ehhez a Föld dinamizmusa természetes laboratóriumot biztosított a földtörténet során. A hosszabb távú kérdésekre akkor kaphatunk választ, ha megvizsgáljuk azokat a földtörténeti időszakokat, amelyekben a múltbeli Föld tükrözi azokat a folyamatokat, amelyeket a jövőbeli Föld esetében is feltételezünk. Volt öt nagy tömeges kihalás, a kontinens méretű szárazföldek elszigetelődtek és újraegyesültek, az óceánok és a légkör kémiai összetétele és keringési rendszere megváltozott. Ezek mind-mind fontos adatokkal segítik annak megértését, hogyan működik a földi élet a geológiai időskálán.

Feltehetünk kérdéseket a bolygónkról. A földtörténeti múlt biológiája nem csak egy érdekesség, amit szórakozottan lehet szemlélni, vagy valamilyen idegen és túlvilági dolog. A modern trópusi esőerdőkre és a tundra zuzmóvilágára vonatkozó ökológiai elvek ugyanúgy érvényesek a múlt ökoszisztémáira is. Bár a szereposztás más, az előadás ugyanaz marad.

Az ősmaradványok önmagukban véve is fantasztikus leckét mutatnak az anatómiai változatosságról, a formáról és a funkcióról, valamint arról, hogy mire képes egy szervezet az általános kifejlődési eszköztárának az egyszerű módosításával. Ahogyan az ókori szobrok is egy kultúra kontextusában álltak, egyetlen fosszília sem létezett elszigetelten, legyen az állat, növény, gomba vagy mikroba. Mindegyikük egy ökoszisztémában élt, kölcsönhatásban számtalan egyéb fajjal és a környezettel. Az élet, az időjárás és a kémia összetett rendszerei függtek a Föld forgásától, a kontinensek helyzetétől, a talajban vagy a vízben lévő ásványi anyagoktól és a terület korábbi lakói által támasztott korlátoktól is. A paleontológusok már a XVIII. század óta próbálnak megküzdeni azzal a kihívással, hogy újrateremtsék azt a világot, amelyben a fosszíliák éltek és maradványaik lerakódtak. Az utóbbi évtizedekben ezek a próbálkozások egyre gyorsabbak és egyre részletesebbek lettek.

A közelmúlt paleontológiai eredményei olyan részleteket tártak fel a múltbeli életről, amelyeket nem is olyan régen még lehetetlennek tartottunk. Az ősmaradványok szerkezetének mélyére hatolva ma már rekonstruálni tudjuk a tollaknak, a bogarak szárnyfedőinek és a gyíkok pikkelyeinek a színét, és felfedezhetjük, hogy milyen betegségekben szenvedtek ezek az állatok és növények. A ma élő fajokkal összehasonlítva megállapíthatjuk a táplálékhálózatban elfoglalt helyüket, a harapásuk erejét vagy a koponyájuk szilárdságát, a társadalmi felépítésüket és a párzási szokásaikat, sőt néhány ritka esetben még a hangjukat is. A fosszilis leletek ma már nem pusztán kőzetlenyomatok gyűjteményei és fajnevek listái. A legújabb kutatások vibráló és virágzó közösségeket tártak fel, valódi, egykor élő organizmusok maradványait, amelyek a maguk idejében udvaroltak és megbetegedtek, fényes tollakkal vagy virágszirmokkal pompáztak, énekeltek és zümmögtek. Olyan világokban éltek, amelyeket ugyanazok a biológiai elvek irányítottak, mint mai világunkat.4

Az emberek talán nem is erre gondolnak, amikor szóba kerül a paleontológia. Ősmaradványgyűjtőként elterjedt a viktoriánus úriember képe, aki kalapáccsal a kezében utazik más területekre és más kultúrákba, készen arra, hogy összetörje a kőzeteket a fosszíliák felkutatása érdekében. Amikor Ernest Rutherford fizikus állítólag meglehetősen lekezelően kijelentette, hogy a tudomány „vagy fizika, vagy bélyeggyűjtés”, akkor bizonyára a preparált vadállatokra, a tökéletesen kinyitott szárnyú pillangókkal teli fiókokra és az ipari vassal összecsavarozott, fenyegető csontvázakra gondolt. Napjainkban azonban a paleobiológus éppen akkora valószínűséggel tölti a napját egy számítógép előtt, vagy lő röntgensugarakat mélyen a fosszíliák belsejébe a részecskegyorsítókkal egy laboratóriumban, mint hogy kint gyűjt a forró sivatagban. A saját tudományos munkám többnyire múzeumi gyűjtemények és számítógépes algoritmusok között oszlik meg, miközben közös anatómiai jellemzőik segítségével próbálom megfejteni a legutóbbi tömeges kihalást követő időszakban élt emlősök közötti kapcsolatokat.5

Korántsem lehetetlen fontos felismerésekre jutni az élet történetéről csak a jelenlegi élővilág alapján, de ez olyan, mintha egy regény cselekményét csak az utolsó néhány oldal elolvasásával próbálnánk megérteni. Tudsz valamennyit következtetni az előzményekből, és megismerheted a szereplők jelenlegi helyzetét, de a cselekmény gazdagsága, valamint számos szereplő és a történet főbb ütemei hiányozhatnak. A nem szakemberek számára az élet történetének nagy része homályban marad még a fosszíliákkal együtt is. A dinoszauruszok, valamint Európa és Észak-Amerika jégkorszaki állatai széles körben ismertek, a témában kicsit járatosabbak pedig hallottak már a Trilobitákról, az ammoniteszekről és esetleg a kambriumi robbanásról is. Ezek azonban csak töredékei a teljes történetnek. Ebben a könyvben a hiányosságok egy részét szeretném pótolni.

Ez a könyv szükségszerűen a múlt személyes értelmezése. A régmúlt, az igazán hosszú földtörténeti idő mást és mást jelent a különböző embereknek. Egyesek számára felemelő és szédítő belegondolni abba a hosszú időbe, amely alatt a planktonszervezetek billióinak váza leülepedett, kőzetté tömörült, és aztán kiemelkedtek Kent és Normandia írókréta partjai – a mikroszkopikus mészvázakból álló vidék. Mások számára ez menekülés, ami lehetőséget teremt arra, hogy elgondolkodjanak a jelenlegiektől eltérő életformákon, vagy az ember okozta kihalás aggodalmát megelőző időkön, amikor a dodó még csak egy jövőbeli lehetőség volt. Mindazonáltal minden, amit látni fogunk, tényeken alapul, vagy közvetlenül megfigyelhető az ősmaradvány anyagon, vagy erősen következtethető, vagy – ahol ismereteink hiányosak – hihető az alapján, amit biztosan tudunk mondani. Ahol nincs egyetértés, ott kiválasztottam egyet az egymással versengő hipotézisek közül, és azt ismertetem. Ennek ellenére a szárnyak suhogása a sűrű cserjében, egy alig felvillanó bőr vagy a sötétben mozgó valami megérzése is a természet megtapasztalásának szerves része. Egy kis kétértelműség ugyanolyan csodálatot kelthet, mint a szilárd igazság.

Az itt ismertetett rekonstrukciók több ezer kutató több mint 200 év alatt elvégzett munkájának eredményei. A fosszilis maradványok értelmezése vezetett végső soron e könyv tényszerű elemeihez. Egy paleobiológus számára a csont, a külső mészváz vagy egy fa dudorai, barázdái és mélyedései olyan nyomok, amelyek szükségesek ahhoz, hogy képet alkothassunk az adott élőlényről, függetlenül attól, hogy él-e ma, vagy sem. Egy ma élő édesvízi krokodil koponyáját megnézni annyi, mint elolvasni egy jellemrajzot. A bütykös nyúlványok és ívek a gótikus építészetet idézik fel, de itt nem a katedrálistető súlyának, hanem az állkapocsizmok hihetetlen erejének állnak ellen. A magasan elhelyezkedő szemek és orrlyukak alacsonyan úszásról, lesben állásról és közvetlenül a vízfelszín feletti légzésről mesélnek. A hosszú, lendületesen mozgó pofában elhelyezkedő, hegyes, de kerek fogakból álló fogsor a csúszós halak megfogására alkalmazkodott, és a zsákmányt megragadó és megtartó, csapkodó táplálkozásmódra utal. Az élet hegei is jól láthatók, az összeforrt törésekkel együtt. Minden egyes élőlény részletes és reprodukálható módon hagy nyomokat maga után.

Ma már mindennaposnak számít a paleobiológiában, hogy túllépünk az egyes példányokon, hogy megértsük a múltbeli ökoszisztémák jellemzőit, a kölcsönhatásokat, az ökológiai fülkéket, a táplálékhálózatokat, valamint az ásványi és a tápanyagok áramlását. A fosszilizálódott járatok és lábnyomok a mozgásnak és az életmódnak olyan részleteit is felfedhetik, amelyekről az anatómia mélyen hallgat. A fajok közötti kapcsolatok segítenek megmondani, hogy milyen tényezők voltak fontosak a biológiájuk és az elterjedésük szempontjából, és mi irányította evolúciójukat. Az üledékes kőzetekben lévő homokszemcsék mintázata és kémiai összetétele rögzíti a környezetet – ez a sziklafal valamikor egy kanyargós folyódelta volt, ahol a folyók állandóan változó mederben kígyóztak át az iszapos síkságokon, vagy egy sekély tenger? Ez a tenger egy védett lagúna volt, ahol a finom kőzetliszt lassan süllyedt le a mozdulatlanul álló víz aljzatára, vagy robajló hullámok helyszíne? Milyen volt akkor a légkör hőmérséklete? Mekkora volt a globális tengerszint? Milyen volt az uralkodó szélirány? A szükséges ismeretek birtokában ezek könnyen megválaszolható kérdések lehetnek.6

Az adott lelőhelyen nem mindig állnak rendelkezésre ezek az információk, de néha összeáll a sok szál, és a paleoökológusok részletgazdag képet tudnak alkotni a tájról, az éghajlattól és a földrajzi viszonyoktól kezdve az ott található élőlényekig. A múltbéli környezetek képei éppoly élénkek lehetnek, mint bármelyik mai táj, és gyakran fontos tanulságokkal szolgálnak ahhoz, hogy miként közelítsük meg jelenlegi világunkat.

A természeti környezetnek nagyon sok olyan része van, amelyet ma természetesnek veszünk, pedig viszonylag új keletűek. Jelenleg a fűfélék a bolygó legnagyobb ökoszisztémáinak fő alkotóelemei, pedig csak a kréta időszak legvégén, kevesebb mint 70 millió évvel ezelőtt jelentek meg, az indiai és a dél-amerikai erdők ritka kiegészítő fajaiként. A fűfélék által uralt ökoszisztémák csak mintegy 40 millió évvel ezelőtt alakultak ki. Soha nem léteztek a dinoszauruszok által letaposott füves területek, és az északi féltekén sokáig egyszerűen hiányoztak a fűfélék. El kell vetnünk az előre megalkotott elképzeléseket azzal kapcsolatban, hogyan nézhetett ki az egykori táj. Ez hibás lehet akár azért, mert modern fajokat helyezünk rá a múltra, akár azért, mert olyan élőlényeket vonunk össze egy kalap alá, amelyek bár kihaltak, de egymáshoz képest több millió év különbséggel éltek. Több idő telt el az utolsó Diplodocus és az első Tyrannosaurus között, mint az utolsó Tyrannosaurus és a te születésed között. A Diplodocushoz hasonló jura időszaki fajok nemcsak füvet nem láttak, de virágokat sem; a virágos növények ugyanis csak a középső kréta korszakban váltak változatossá.7

Napjainkban az élőhelyek pusztulása és feldarabolódása, valamint az éghajlatváltozás miatt válságba került a biológiai sokféleség, és egyre több faj pusztul ki körülöttünk. Gyakran mondják, hogy a földtörténet hatodik tömeges kihalásának kellős közepén vagyunk. Már megszoktuk, hogy a korallzátonyok széles körű kifehéredéséről, a sarkvidéki jégtakaró olvadásáról vagy az indonéziai és az amazóniai erdőirtásokról hallunk. Ritkábban beszélnek a szárazföldi területek lecsapolásának a vizes élőhelyekre gyakorolt hatásáról vagy a tundrák felmelegedéséről, pedig ezek is rendkívül fontosak. A világ, amiben élünk, a táj szintjén is változik. Ennek mértékét és következményeit gyakran nehéz felfogni. Az a gondolat eleve valószínűtlennek tűnik, hogy egy olyan hatalmas terület, mint a Nagy-korallzátony, egy napon eltűnhet, minden élénk sokszínűségével együtt. A rendelkezésre álló fosszíliák azonban azt mutatják, hogy ez a fajta átfogó változás nemcsak lehetséges, hanem többször be is következett a Föld története során.8

A mai zátonyok főleg korallokból állnak, de a múltban a puhatestűekhez tartozó kagylók, meszes héjú Brachiopodák, sőt még szivacsok is előfordultak a zátonyépítő szervezetek között. A korallok akkor vették át a domináns zátonyépítő szerepet, amikor a puhatestűzátonyok eltűntek a legutolsó tömeges kihalás során. Ezek a zátonyépítő kagylók a késő jura korszakban jelentek meg, és a kiterjedt szivacszátonyok helyét vették át, amelyek viszont azután foglalták el a zátonyépítő ökológiai fülkét, hogy a Brachiopoda-zátonyok teljesen eltűntek a perm végi tömeges kihalás során. Hosszú távon nézve a kontinensnyi méretű korallzátony egyike lehet azoknak az ökoszisztémáknak, amelyek soha nem térnek vissza. Ez egy jellegzetes kainozoós jelenség, aminek az ember okozta tömeges kihalás vethet véget. Most a korallzátonyok és más veszélyeztetett ökoszisztémák jövője a tét, de az ősmaradványok megmutatják, hogy a dominancia milyen gyorsan válhat elavult veszteséggé, egyúttal emlékműként és figyelmeztetésként is szolgálnak.9

A fosszíliák nem tűnnek kézenfekvő segítségnek, amikor a jövőbeli életbe akarunk bepillantást nyerni. A fosszilis lenyomatok, a biológiai hieroglifák furcsasága távolságot kölcsönöz a múltnak, egyfajta átléphetetlen határt, amelyen túl egy csábító, de soha el nem érhető lény található. Alice Tarbuck költő és akadémikus „A természet a taxonómia, amelynek minden kis csont ellenáll” verssorában ezt a távolságot ragadja meg, mondván: „adj nekem leviatánnyomot, adj nekem háborgó tengeri állatot”. Vágyik a „lábnyomok után, amelyek évszázadokon át vezetnek lefelé, annak alagsorába, ami lehetett volna”, és elutasítja az osztályozás múzeumi címkékkel történő megnevezését: „Senki se énekeljen taxonómiát.”

Még azok egyikeként is, akik munkájuk egy részét azzal töltik, hogy az élőlényeket a törzs-osztály-rend dobozok sorába helyezik, én is inkább az élőlényekhez érzek vonzódást, mint az osztályozáshoz. Egy név lehet szuggesztív vagy sokatmondó, de a legtöbbször nem képes felidézni egy élőlény érzetét. A latin nevek pusztán jelölések, a biológia Dewey-féle tizedes osztályozását jelentik. Elég lenne egy szám is, és valóban, a rendszer lényegében így működik. Minden egyes faj és alfaj esetében van egy egyedi példány valahol a világon, amely meghatározza, hogy mit jelent például olasz vörös rókának lenni. A Vulpes vulpes toschii alfaj meghatározó típuspéldánya a ZFMK 66-487 leltári számú példány, amelyet a bonni Alexander König Múzeumban őriznek. Ahhoz, hogy valami ehhez az alfajhoz tartozzon, anatómiai szempontból és genetikai felépítésében elég közel kell állnia ehhez a bizonyos rókához, egy 1961-ben a Monte Garganón gyűjtött felnőtt nőstényhez. Bár ez praktikus lehet, de semmit sem mond egy városi róka viselkedéséről, amelynek át kell jutnia egy rozoga kerítésen, a felnőttek céltudatos sietségéről, Reynard mitológiai ravaszságáról vagy a kölykök gondtalan szabadtéri alvásáról. És ezt az állatot ma is látjuk magunk körül. Milyen reményt adhat pusztán a név azok számára, amelyek már nincsenek? Bemutatásukkal annak a kihívásnak teszek eleget, hogy áthidaljam a szakadékot a név és a valóság, a guineai bélyeg és az arany között. Az ősi életformákat úgy látni, mintha hétköznapi látogatók lennének a mi világunkban, mint remegő, gőzölgő hús-vér állatokat, mint nyikorgó gerendákat és hulló faleveleket.10

Amikor egy kihalt állatot élőként ábrázolnak, az gyakran szörnyetegként, valami gonosz és telhetetlen étvágyú lényként jelenik meg. Ez a XIX. század elejére és a geológia szenzációhajhászaira vezethető vissza. Egyesek annyira szerették volna a drámai és gonosz múltról alkotott elképzeléseiket népszerűsíteni, hogy a gyapjas mamutokat és a földi lajhárokat falánk húsevőként mutatták be, pedig már akkor is tudták, hogy valójában növényevők. A mamutot például hatalmas ragadozóként mutatták be a nagyközönségnek, amelyek vészjóslóan leselkednek a tavak vizében, hogy teknősbéka zsákmányukra vadásszanak. A szelíd növényevő földi lajhár „hatalmas lett, mint egy komor szakadék, kegyetlen, mint a vérszomjas párduc, gyors, mint az ereszkedő sas, és félelmetes, mint az éjszaka angyala!”. Az ősi állatok esztelen, barbár agressziójának ábrázolása még ma is számtalan filmben, könyvben és tévéműsorban megfigyelhető. A kréta időszak ragadozóit azonban semmivel sem töltötte el nagyobb vérszomj, mint a mai oroszlánt. Veszélyesek voltak, de állatok, nem szörnyek.11

A fosszíliák kuriózumként való egyszerű begyűjtésének és a kihalt állatok szörnyetegként ábrázolásának közös vonása, hogy nincs meg bennük a valódi ökológiai kontextus. A növények és a gombák jellemzően hiányoznak, a gerinctelenek pedig csak nagyon felületes figyelmet kapnak. Pedig a Föld kőzetei tartalmazzák ezt a kontextust, feltárják azokat a környezeteket, amelyekben a kihalt fajok éltek, és amelyek olyanná alakították őket, ami most szokatlannak tűnik. Ez az eltűnt tájak lehetséges enciklopédiája, ez a könyv pedig kísérletet tesz arra, hogy újra életre keltsük ezeket a tájakat, hogy elszakadjunk a kihalt élőlények poros, vaskalapos képétől vagy a szenzációhajhász, vicsorgó, vidámparki Tyrannosaurustól, és megtapasztaljuk a természet valóságát úgy, ahogyan ma is láthatnánk.

Az egykor létező tájakra gondolva érezzük az időbeli vándorlás vonzását. Remélem, hogy ezt a könyvet egy természettudós útikönyvéhez hasonlóan olvasod majd, bár inkább időben, mint térben távoli tájakról szól, és az elmúlt 500 millió évet nem a kifürkészhetetlen idő végtelen kiterjedésének, hanem olyan világok sorozatának fogod látni, amelyek egyszerre mesések és mégis ismerősek.

1. Olvadás Északi-lejtő, Alaszka, USA
Pleisztocén – 20 000 évvel ezelőtt

„Éjjel és nappal, nyáron és télen, rossz vagy jó időben, minden a szabadságról szól. Ha valaki elvesztette a szabadságát, a sztyeppék emlékeztetni fogják rá.”

Vaszilij Grosszman

„Telipinu is bement az ingoványba, és elvegyült a mocsárral. Felette nőtt a halenzu-növény.”

Hettita mítosz

Hajnalodik az alaszkai éjszakában, ahol egy kisebb ménes – négy felnőtt ló és három csikó – bújik össze a fagyos északkeleti széllel szemben. Ekkor már jóval több mint tíz órája nem sütött a nap, és a levegő bőrfeszítően hideg. A kancák közül ketten őrszolgálatot teljesítenek, éberen virrasztanak a sötétben, amíg a családjuk pihen vagy táplálékot keres. Egymás mellett állnak, oldaluk összeér, de az orruk a másik farka irányába néz. Ez kiváló módja annak, hogy csökkentsék a stresszt, és szorosan a másik mellett állva melegítsék egymást, de közben mégis minden irányba tudjanak figyelni. Tavasz van, ám a közeli tél ellenére sem borítja hó a talajt, helyette az elszáradt dús fű és a közé fújt homok uralja a vidéket. Az észak-alaszkai Brooks-hegység és az örökké fagyott Jeges-tenger partja közötti síkságok rendkívül szárazak. Az eső és a hó többnyire elkerüli ezt a vidéket. A délebbre fekvő magasabb területekről kiinduló szeszélyes patak a kavicsokon keresztül tör utat magának, de alig csordogál, szinte nem is hallatszik a csobogása a szélviharban. Még ez a patak is elapad, mielőtt elérné a tengert, teljesen eltűnik a vize, amikor elnyelik a homokdűnék. A folyó vízhozama napról napra változik, de a következő hónapokban fog tetőzni, mivel a hegyekből érkező olvadástól függ a vízmennyiség. Télen alig van mit enni; a talaj négyötöde puszta föld, alig egyötödét borítja száraz, megbarnult növényi szár, de ezt a sovány élelmet is mindent erodáló por borít. A nyári bőség elszáradt maradványai még így is elegendőek ahhoz, hogy több kisebb ménest is eltartsanak ezekből a rövid lábú lovakból. Az utolsó eljegesedés idején az Északi-lejtőn uralkodó, mindent érzéstelenítő alacsony hőmérsékleten a túl hosszú végtagok a hipotermia kockázatával járhatnának. Az alaszkai lovak méretben közelebb állnak a pónikhoz, és hasonlítanak a modern Przewalski-lovakhoz, de karcsúbbak a végtagjaik. Bundájuk bozontos és szürke, sörényük rövid, fekete és sörteszerű. Az alvók még most is mozognak, a fejük fölött villózó halvány sarki fényben szórakozottan rángatózik a farkuk. Ők a száraz északi vidék igazi lakói, a körülményektől függetlenül mindig itt maradnak. Az Északi-lejtő nyári látogatói – a bölények és a karibucsordák, valamint a pézsmatulkok, a jávorszarvasok és a szajgák (más néven tatárantilopok) ritka, elszórt csoportjai – már elmentek, mivel ők a lovakkal ellentétben nem képesek ilyen szegényes takarmányon túlélni. Még a lovak számára is nehéz a megélhetés az északi tél során, amit az egyik kanca vemhessége még nehezebbé tesz. Minden kis ménesben egyetlen hím és több nőstény van, és a csikók születését késő tavaszra időzítik. A halálozási arány magas, a süvöltő jeges szélben a lehetőségeik határán élő alaszkai lovak várható átlagos élettartama mindössze tizenöt év – vagyis csak a fele a mai vadlovakénak.1

A szél a későbbi Alaszka keleti felén elterülő, 7000 négyzetkilométeres homoktenger felől fúj, amelyet nyugaton a napjainkban is létező Ikpikpuk folyó határol. E fagyos sivatagban 30 méter magas, 20 kilométer hosszú, sorokba rendeződött és barázdált dűnék kúsznak lassan, de folyamatosan nyugat felé. A szél ebbe az irányba fújja a homokot a sztyeppén keresztül, és a Brooks-hegység lábát a lösznek nevezett laza, szélfútta homok-kőzetliszt keverékből álló, porcukorszerű finom üledék borítja be. A pleisztocén világ hideg területein a hideg hónapokban olyan kevés a táplálék, hogy a kaributól a mamutig minden növényevő állatnak megszűnik a növekedése. A fákhoz hasonlóan a lovak csontjaiban és fogaiban is találhatók növekedési nyomok (évgyűrűk), amelyek alapján nyomon lehet követni az évszakok okozta fizikai sebhelyeket és az átvészelt telek számát. Abból élnek, amit találnak, kevés energiát használnak fel, és a testtömegükre támaszkodva tartanak ki, amíg visszatérnek a jobb idők. Ahol növényevők vannak, ott ragadozók is leselkednek rájuk. Bármelyik pillanatban előugorhat a bozótosból egy pár kapaszkodó mancs, és egy nyakra irányuló harapás elveheti a lovak életét. Ezeken a bozótos tájakon néhány barlangi oroszlánfalka ural nagy területeket. Csendben járkálnak a sztyeppén, válluk minden lépésnél fel-le mozdul, és a lovaknak kevés esélye van felismerni a veszélyt, hogy a közelükben vannak. Az oroszlánok vadászata a becserkészésre és a lopakodásra épül, így a sötétség közelebb csalogatja őket. A kancák ennek megfelelően éberek, a fülük minden zajra megrebben domború, sápadt homlokukon.2

A pleisztocénben három oroszlánfaj portyázik a Földön, és közülük az afrikai oroszlán a legkecsesebb – az egyetlen túlélő közülük egészen napjainkig. A Laurencia-jégtakaró túloldalán, Észak-Amerika teljes területén, egészen Mexikóig, sőt Dél-Amerikáig él az amerikai oroszlán – a legnagyobb a három közül. Az enyhén foltos, porvörös, akár 2,5 méter hosszúságot elérő állatok a közelmúltban vándoroltak be ide. Olyan ősöktől származnak, amelyek Eurázsiából költöztek át körülbelül 340 000 évvel ezelőtt. Európa és Ázsia sztyeppéin, valamint itt, Alaszkában azonban az eurázsiai barlangi oroszlán, a Panthera leo spelaea jelenti a legnagyobb veszélyt a lovakra és a rénszarvasbikákra, amely mintegy 500 000 évvel ezelőtt vált el a mai oroszlánoktól. Amit a külsejéről tudunk, annak a nagy részét a művészet segítségével gyűjtöttük össze – több száz részletes festmény és szobor maradt fenn az észak-eurázsiai emberektől, akik a mamutsztyeppék számos faját dokumentálták. Az afrikai oroszlánnál úgy 10 százalékkal nagyobb eurázsiai barlangi oroszlánok sápadtabbak és bozontosabbak. Durva bundájuk sűrű, hullámos, szinte teljesen fehér aljszőrzetet takar, így két réteg szigetelés védi őket a hideg ellen. Sem a hím, sem a nőstény nem rendelkezik sörénnyel, bár mindkettőnek van rövid szakálla, és a hímek lényegesen nagyobbak. Mivel az állati maradványok hajlamosak a barlangokban felhalmozódni és háborítatlanul heverni, barlangi oroszlánokként ismerjük őket, de a szabadban vannak igazán otthon, ahol kis csoportokban járják a sztyeppét, miközben karibukra és lovakra vadásznak.3

Minden macska lesből támadó ragadozó, így az anatómiájuk a préda becserkészésére és meglepetésszerű megtámadására alkalmazkodott, legfeljebb rövid sprinteléssel kiegészítve. Ez a fajta becserkészés lopakodást igényel, de a sztyeppék nyílt terepén nehéz a lopakodás, és emiatt más macskákhoz képest a barlangi oroszlánok viszonylag jók a zsákmány üldözésében. A barlangi oroszlánokról készült rajzokon gyakran láthatók jellemző bélyegeik – például a gepárdokhoz hasonlóan a szemüktől kiinduló sötét vonalak, amelyek abban segítenek, hogy ne vakítsa el őket a napfény, valamint szintén jól látható a sötét hátuk és a világos alhasuk közötti egyértelmű színkülönbség.4

Az oroszlánok, az elefántok és a vadlovak ma már nem kötődnek Észak-Amerika északi részeihez. De ugyanígy a hó nélküli földek, az eső nélküli égbolt vagy a homoktengerek sem jellemzőek már arrafelé. Amikor elképzeljük a természeti világ egyes részeit, akkor hajlamosak vagyunk egészként gondolni rájuk, az ökoszisztéma minden egyes része együtt határozza meg az adott hely érzetét. Mi lenne az Észak-Amerika délnyugati részén található Sonora-sivatag a hatalmas kandeláberkaktuszok, a tarantulák és a csörgőkígyók nélkül? Ha ismerünk egy helyet, akkor annak egyes elemei között érzünk egy belső kapcsolatrendszert. De amíg ez az érzés nagyon erős, az ökoszisztémák darabokból épülnek fel. A helyérzetet előidéző fajok együttesei egyúttal időérzetet is adnak. Egy közösség – a mikrobáktól a fákon át az óriás növényevőkig terjedő fajok – az élőlények átmeneti társulását jelenti, ami függ az evolúciós történettől, az éghajlattól, a földrajztól és a véletlentől is.

A Skót-felföldön, a Rannoch melletti Fekete Erdő szélén nőttem fel. A meredek, kvarcittal teleszórt lejtőket pézsmaillatú páfránykerengők, kékáfonya-párnák és nyírfalevelekből vagy repedezett fenyőoszlopokból álló, festettüveg-mennyezetű erdők borítják. A mérsékelt övi esőerdő egy darabja fekszik itt a lápok és a nyílt hegyek között. Erős nosztalgiát érzek annak a helynek a lakói – a nyestek és a búvármadarak, a csízek és az őzek – iránt. Számomra ők gyermekkorom avatárjai, és szinte lehetetlen elválasztani a helyet az ottani élővilágtól. De ezek csak azok az élőlények, amelyek az én időmben éltek ebben az erdőben, és hosszú távon a természet nem foglalkozik a nosztalgiával. Több ezer évvel korábban, amikor a pleisztocénben vadlovak csordái járták Alaszka vad tereit, Rannoch egy halott hely volt, mintegy 400 méter vastag jégréteg alatt húzódó gleccserszakadék. Mielőtt a jég előretört, és amíg a jég megmaradt, ez nem az a hely volt, amit én ismerek. A Fekete Erdővel kapcsolatos érzéseim éppúgy kötődnek jelenlegi geológiai korszakunkhoz, a holocénhez, mint ahogy az erdő kötődik az alapkőzethez, amelyen a fák nőnek.5

A fosszilis közösségek nem illeszkednek pontosan a modern prekoncepciókhoz. Egy adott faj mai elterjedési területe tükrözheti azt, hogy hol éltek az ősei, de az is lehet, hogy nem. Például a tevék és a lámák egymás legközelebbi rokonai, és nagyjából 8,5 millió évvel ezelőtt váltak el egymástól. A lámák (linnéi értelemben) annak a csoportnak a leszármazottai, amely a tevefélék őshazájában, az amerikai kontinensen maradt, míg a tevék a Bering-szoroson át Ázsiába és azon túlra vándoroltak. A jégkorszak ciklikusan ismétlődő eljegesedéseinek melegebb szakaszaiban, egészen 11 000 évvel ezelőttig tevecsordák vándoroltak a mai Kanada területén. A pleisztocénnek ebben a szakaszában, vagyis a jég legnagyobb kiterjedésének idején a tevék egészen Kalifornia déli részéig előfordultak– ezt azoknak a szerencsétlen példányoknak a maradványaiból tudjuk, amelyek a Los Angeles-i La Brea természetes aszfaltszivárgásaiban rekedtek, ahol évezredek óta kátrány bugyog fel a földből.6

Az első emberek már megérkeztek Amerikába. A mintegy 22 500 évvel ezelőtt egy tópart meszes iszapjában, a part menti füvek között futkározó vidám gyermekcsapat lábnyomai még mindig láthatók Új-Mexikó kővé vált fehér homokjában. Ahogy az első amerikaiak létszáma mind nagyobb lesz, úgy vadásznak majd az őslakos tevékre és lovakra is. Ennek eredményeként, a pleisztocén sok nagy testű emlősállatához hasonlóan, ők is néhány ezer évvel az ember megérkezése után fognak kipusztulni. Egyelőre azonban ezek az emberi populációk még kicsik, és kevés közvetlen bizonyíték van arra, hogy pontosan hol élnek. A legutóbbi eljegesedés idején, ami körülbelül 25 000 évvel ezelőtt érte el legnagyobb kiterjedését, az emberek jól boldogultak Beringia alacsony síkságain. A dél-alaszkai partok mentén – ahol ritkább a jég – vándoroltak be erre az erőforrásokkal teli új kontinensre. A jégtakarótól északra, Beringia száraz keleti peremén, Ikpikpuktól több száz kilométerre keletre, az ottani tavak az emberi ürülékre és a faszénre jellemző vegyi anyagokat őriztek meg. A kelet-beringiai emberek kis közösségei tábortüzeket gyújtanak, de ezek ritkák, és egymástól távol helyezkednek el. Ahogy az éghajlat megváltozik, és az ember egyre jobban megveti a lábát a kontinensen, az őshonos fajok jelentős része nem sokáig marad életben a felmelegedő világ és az új, sokoldalú ragadozók miatt.7

A történelmi asszociációk nyomai sokáig túlélhetik a tényleges érintkezést. Az Indiától a Dél-kínai-tengerig terjedő sűrű, szubtrópusi erdőkben gyakoriak a mérges kígyók, és mindig előnyös úgy tenni, mintha valami veszélyes lenne. A lomha mozgású lóri egy furcsa, éjszakai főemlős, és számos olyan szokatlan tulajdonsággal rendelkezik, amelyek együttesen úgy hatnak, mintha a pápaszemes kobrát utánozná. Kígyózva, mindig simán és lassan mozognak az ágak között. Fenyegetés esetén felemelik a karjukat a fejük mögé, megborzonganak és sziszegnek, széles, kerek szemük pedig nagyon hasonlít a pápaszemes kobra csuklyájának belső oldalán található jelekre. Még figyelemre méltóbb, hogy ebben a helyzetben a lóri hozzáfér a hónaljában található mirigyekhez, amelyek nyállal kombinálva képesek olyan mérget előállítani, ami anafilaxiás sokkot okozhat az emberben. Viselkedésében, színezetében, sőt harapásában is a kígyóra hasonlít ez a főemlős, olyan, mint egy farkasnak öltözött bárány. Napjainkban a lóri és a kobra elterjedési területe nem fedi egymást, de a több tízezer évre visszanyúló éghajlati rekonstrukciók azt sugallják, hogy egykor hasonló lehetett az elterjedésük. Elképzelhető, hogy a lóri egy idejétmúlt utánzóművész, belerekedt egy evolúciós rutinba, és az ösztönei arra kényszerítik, hogy előadjon valamit, amit sem ő, sem a közönsége még soha nem látott.8

A lórik és a kobrák, valamint a sarkvidéki tevék esetében a földrajz mellett az éghajlat határozza meg evolúciós történetüket és más állatokkal való kölcsönhatásaikat. Az ökoszisztéma nem szilárd egység – több száz vagy ezer egyedi részből áll, és mindegyik fajnak megvan a maga hő-, só- és víztűrő képessége, továbbá a maga szerepe. A legtágabb értelemben véve az ökoszisztéma a közösség minden élő tagjának és a környezetüket alkotó talaj vagy víz közötti kölcsönhatásoknak a hálózata. Egy faj önmagában is rendelkezik saját tulajdonságokkal, de az ökoszisztéma kölcsönhatásai összetetté teszik azokat. Az adott faj számára lehetséges túlélési feltételeket „alapvető ökológiai fülkének” nevezzük. Ha a más szervezetekkel való kölcsönhatások korlátozzák ezt a fülkét, akkor a faj tényleges elterjedését „megvalósult ökológiai fülkének” nevezzük. Nem számít, hogy milyen széles az alapvető ökológiai fülke, ha a környezet megváltozik, és a fülke határain túlra kerül, vagy ha a megvalósult ökológiai fülke nullára csökken, akkor az adott faj kihal.9

A pleisztocén Északi-lejtő télen olyan időt és helyet jelent, ahol a környezet számos élőlény alapvető ökológiai fülkéjén kívülre kerül. A lovak annak köszönhetően maradnak itt életben, hogy képesek a szegényesen rendelkezésre álló takarmányon is megélni, amíg van belőle elegendő. Rövid alvásokkal megszakítva naponta akár tizenhat órát is legelészéssel töltenek, hogy elegendő táplálékhoz jussanak. A mamutok szintén boldogulnak a gyenge minőségű táplálékkal is, de az emésztésük kevésbé hatékony, és emiatt nagyobb tápláléktömegre van szükségük, mint amennyit a gyér téli legelők biztosítani tudnak. A szűkösebb időkben a mamutok időnként a saját trágyájukat is elfogyasztják, hogy a maradék tápanyagokhoz hozzájussanak belőle. A más területeken több ezer fős csordákban élő bölényeknek hagyniuk kell, hogy a táplálékuk megerjedjen a négy gyomorból álló emésztőrendszerükben, ezért nem tudnak olyan gyorsan enni. Ez azt jelenti, hogy táplálékuknak jobb minőségűnek kell lennie, és a száraz északi síkságok télen ezt nem tudják biztosítani.10

A világ e szegletének természetföldrajzi adottságai okozzák a száraz és szeles időjárást. Az Ikpikpuk dűnéin át süvítő állandó, bokaszaggató szél egy hatalmas, az óramutató járásával ellentétes irányban forgó szélrendszer része, amelynek központja innen messze délnyugatra található. Mire felkorbácsolja a Csendes-óceán vizét, és felhőket sodor Alaszka középső része és a Yukon fölé, azok már elveszítik az egykor bennük lévő nedvességet. Az eső nagy része a bölények lakta nedvesebb síkságok fölött hull le, amelyek közel vannak a területet Észak-Amerika többi részétől elválasztó nagy jégfalhoz. Ez a jégtakaró lefedi a mai Kanada szinte egész területét, és déli irányba húzódva egy fagyott gátat képez a Csendes-óceántól az Atlanti-óceánig. A jégtakaró helyenként akár 3 kilométer vastag is lehet, és az alatta fekvő tájra kifejtett eróziós erők éppen most vájják ki és egyengetik el azt a területet, ahol majd a Nagy-tavak kialakulnak. Ahogy a jég elolvad, a Laurencia-jégtakaró déli határán összegyűlt víz elszabadul, új folyómedreket vág ki, erodálja a gleccserek által lerakott morénaüledékeket, és olyan látványosságokat hoz létre, mint a Niagara-vízesés.11

Az alaszkai kontinentális jégtakaróba és észak-európai szomszédjába zárt víz az óceáni medencékből származik. A tengerszint világszerte mintegy 120 méterrel alacsonyabb, mint napjainkban, így a jégtakaró növekedése szabaddá tette a sekély tengerek aljzatát, és úgynevezett „szárazföldi hidak” alakultak ki a kontinensek között. Alaszka elszigetelt lehet ugyan Észak-Amerikától, de éppen egy ilyen szárazföldi híd köti össze az alaszkai vadvilágot a nyugatra fekvő ázsiai közösségekkel, és így a fél világot lefedő összefüggő terület alakul ki. A Bering-szoros, amely jelenleg elválasztja Alaszkát és az oroszországi Távol-Keleten fekvő Csukotkát, ekkor száraz és vendégszerető volt, és innen kapta nevét a Beringia biológiai provincia. Beringia télen hideg terület lehet, de a melegebb hónapokban világos és meleg. Vadvirágos rétjei egész tavasszal és nyáron pompáznak. A fák többsége bokorszerű: az alacsony fűzfák ecsetszerű virágzó barkáikkal szavak nélküli kalligráfiát írnak a szélbe, a törpe nyírfacserjék hófajdokat rejtegetnek. Fölöttük sarki ludak csapata húz el hangosan zajongva a tenger felé. Beringia védettebb részei ősszel olvadt aranyban ragyognak, ahogy az amerikai rezgőnyárfák sárgára színeződnek, amit kiemel a magas lucfenyők kékeszöld háttere. E sík vidékek számos növény- és állatfaj számára jelentenek menedéket, a világnak egy olyan részét, ahol kedvezőbb, enyhébb éghajlat uralkodik, és ahol azok a fajok is túlélhetnek, amelyek nem bírják a jégkorszak hosszan tartó hidegét. Néhol a mocsárlakó tőzegmoháról csöpög a víz, míg másutt ezüstszínű gyopáros üröm árasztja melengető illatát a bölények pataléptei alatt.12

A tenger által elárasztott beringiai földhíd teljes területe – beleértve a majdani Oroszországtól északra fekvő részt is – hatalmas, körülbelül akkora, mint Kalifornia, Oregon, Nevada és Utah együttvéve. Ez a tartomány maga csupán egy része a kiterjedt bioszférának – egy olyan tájnak, amelyet állandó növény- és állatközösségek alkotnak, és viszonylag állandó éghajlattal rendelkezik –, ami Beringia keleti részén kezdődik és Írország atlanti-óceáni partjainál ér véget. A felszínre került beringiai síkság mélységeitől egészen az alaszkai hegyekig a levegő lehűl és kiszárad, ezért a növények alacsonyabbak és keményebbek lesznek, de a füves területek folytatódnak. A keleti szélén, az Ikpikpuknál a dűnék pereme jelzi a világ valaha látott legnagyobb összefüggő ökoszisztémájának – a mamutsztyeppének – az egyik végét.13

A sztyeppék éppen ennek az összekapcsolhatóságnak köszönhetően léteznek tovább. A jégkorszak időjárási mintái változékonyak, a körülmények gyakran évről évre jelentősen eltérnek. Ha sátorcöveket vernénk a laza talajba, és évekre letáboroznánk egy helyen, úgy tűnne, hogy a populációk szélsőséges felvirágzások és összeomlások ciklusain mennek keresztül: az időjárás és a növényvilág az egyik évben a lovaknak, a másikban a bölényeknek, a következőben pedig a mamutoknak kedvez, és így tovább. Mivel a mamutsztyeppe egybefüggő terület, a fajok az ideális éghajlati adottságaiknak megfelelően mozognak, és az ökológiai fülkéjük határain belül maradhatnak. Egy vadul változó környezetben a mobilitás döntő fontosságú a hosszú távú túléléshez. Valahol a kontinensen mindig lesz menedék. Az egészen magas sarkvidéken folyamatosan ismétlődnek a helyi kihalások, majd az ilyen menedékhelyekről az újabb betelepülések. A legnagyobb sarkvidéki növényevők, a rénszarvasok és a szajgák napjainkban is részt vesznek a bolygó leghatalmasabb szárazföldi vándorlásaiban. Máshol, például a mongol sztyeppék Beringia-szerű környezetében, ahol az emberek kecskéket és más haszonállatokat terelnek, az éghajlat még mindig változékony, a téli hőmérséklet pedig évről évre kiszámíthatatlan. Ahogy a mongol sztyeppe egyre melegebb és szárazabb lesz az éghajlatváltozás miatt, a legelők egyre kevésbé termékenyek, ami korlátozza azokat a területeket, ahol a csordákat legeltetni lehet. Mivel a vándorlási távolságok egyre korlátozottabbak, az emberek egyre inkább ki vannak téve a kemény teleknek vagy más néven zudoknak – elég hó a legeltetés megakadályozásához, nem elég hó az ivóvízhez, fagyott talaj, hideg szél –, amelyek tönkretehetik a csordapopulációkat és a pásztorok megélhetését. A vadon élő állatok és az emberek számára egyaránt kritikus fontosságú a változékony környezetben, hogy képesek legyenek máshová költözni. Ahogy a modern korban is változik az éghajlat, ez az életmód veszélybe kerül, ami közvetlenül tükrözi a mamutsztyeppék pusztulását.14

Beringia folytonossága megszakad. Végül a tengerek szintje megemelkedik, és Beringia is megfullad körülbelül 11 000 évvel ezelőtt. A világot behálózó sztyeppterület kisebb és kevésbé összefüggő darabokra szakad, ahogy a lucfenyőkből és vörösfenyőkből álló hatalmas tajgaerdők észak felé szorulnak, a tundra pedig délre tolódik. Az időjárás felmelegszik, és a hideghez alkalmazkodott fajok számára nem lehetséges többé a kedvező területek közötti hosszú távú vándorlás. A vándorlás nem menthet meg egy populációt, ha nincs hová mennie. Ha kipusztul, nincs olyan túlélő csoport, amelyből az elveszett élőlényeket pótolni lehetne, és így ezek lokálisan, végül pedig globálisan is kihalnak. Mások fennmaradhatnak ugyan, de csökkenteniük kell azt a területet, ahol kóborolnak. Az egykor a mamutsztyeppén élő fajok közül csak a karibu, a barna medve és a pézsmatulok maradt fenn Alaszkában, az utóbbi kizárólag a visszatelepítésnek köszönhetően.15

A napfelkeltével elénk tárul a mamutsztyepp kiterjedt területe. A gyengén sütő nap felemelkedik, és sorban megvilágítja a dűnéket. Az árnyékos oldalon hamarosan minden szemcse árnyékot vet, és a dűnék csillognak. Az eddig fekvő lovak horkantva felállnak, gyorsan megrázzák magukat; soha nem alszanak mélyen vagy sokáig. Türelmetlenül csoszognak széles, sötét, a szélein felrepedezett patáikon. Mivel a tél folyamán kevesebbet jártak, a paták nem megkoptak, hanem túlnőttek.16

A tiszta, csípős égbolt alatt kezd kibontakozni a nyár. Megjelennek a csikók és az olvadéktavak, a karibuk és a bölények dübörgő csapatai visszatérnek északra, a friss növényzet felé. A hatalmas mamutcsordák is visszajönnek – a mamutpopulációk teszik ki az Északi-lejtő növényevő tömegének közel a felét. A nap gyorsan felmelegíti a levegőt, és a lovak egy dombháton túl kavargó alacsony felhő felé veszik az irányt. A laposan szétterülő köd egy ritka medencét jelez, amely a melegebb, védettebb területen összegyűlt olvadékvízből keletkezett. Az árnyékban lévő talajvíz a közelmúltig befagyott, de a folyó árterében álló víz mágnesként vonzza az inni vágyókat, és változatos rovarvilágnak ad otthont – a csíkbogarak, a gömbászkák és a szárazsághoz alkalmazkodott futóbogarak mind gyakoriak az Ikpikpuk folyó környékén.17

A napsütésben az időjárás is kellemes, nemcsak szárazabb és termékenyebb, hanem melegebb is, mint a mai Alaszkában. Lehet, hogy itt jégkorszak van, de Beringia viszonylag meleg hely, a mai Mongóliához hasonló kontinentális éghajlattal. Valóban van különbség a tengerparti és a kontinentális helyek között. Az év folyamán a tengervíz hőmérséklete nem változik nagymértékben, így a közeli szárazföldön hőnyelőként vagy hőforrásként működik, és az időjárás változékonyságát korlátozó szeleket és felhőtakarót hoz létre. A szárazföld belsejében a föld könnyebben tárolja a nyári hőt, ezért nyáron magasabb marad a hőmérséklet a kontinentális éghajlaton. Ugyanakkor a szárazföld gyorsan le is hűl, ami fagyos teleket eredményez. Ezért van az, hogy napjainkban például a tengerparti Szentpéterváron júliusban átlagosan 19 °C, januárban pedig –5 °C, míg a csak kicsit északabbra fekvő, kontinentális Jakutszkban júliusban átlagosan 20 °C, januárban viszont –39 °C van. A pleisztocén kori Alaszka Északi-lejtője inkább Jakutszkhoz hasonlít, mint Szentpétervárhoz – nyáron meleg, télen hideg, és mindig száraz. Nincs a közelben fagymentes tenger, így nem alakulhat ki a mai Alaszka folyamatosan felhős, nedvességet szitáló világa. Hó és eső nélkül a gleccserek sem tudnak kialakulni, ezért képes ez a terület jégmentes folyosót alkotni a világ többi része felé.18

Friss hajtások bújnak elő a száraz fű között, és a lócsorda nyugat felé halad. A zsákmányállatok óvatosságával sosem távolodnak el egymástól; amíg egyesek esznek, addig mások figyelnek, de az egy helyben töltött tél után most ismét több száz négyzetkilométeresre tágul a látókörük. Amikor a csapat elér egy hegygerincet, kitör a pánik közöttük, és ösztönösen a legfiatalabbak köré csoportosulnak, kialakítva a paták és a fogak védőbástyáját. Az árnyékos lejtő és az égbolt közötti vízszintes zöld csíkon át egy Arctodus közelít.

Arctodus simus és Mammuthus primigenius

Az Arctodus simus, a rövidfejű medve még a legzordabb barna medvékhez képest is igen nagydarab. A legnagyobb alaszkai rövidfejű medve több mint egy tonnát nyomott, ami háromszorosa a leghatalmasabb mai szárazföldi ragadozó, a szibériai tigris súlyának, és négyszerese egy felnőtt hím grizzlyének. A névadó rövid fej és a hosszú végtagok látványa részben a méretarányok által létrehozott optikai csalódásnak köszönhető. A medvéknek rövid, lejtős hátuk és mély állkapcsuk van, és amikor a barna medvét egy rövidfejű medve méretére nagyítunk, ezek a vonások még jobban kiemelkednek. Természetesen a legnagyobb ma élő medvefajtának, a jegesmedvének is hosszú a pofája, de úgy tűnik, ez a kizárólag hússal táplálkozáshoz való alkalmazkodás eredménye. Az Arctodus nem gyakori az Északi-lejtőn, és viselkedése is kevéssé ismert. Egészen a közelmúltig úgy gondolták, hogy hosszú végtagjaik a futáshoz való alkalmazkodást mutathatják, ami azt sugallja, hogy az Arctodus óriási méretű ragadozó volt, amely üldözte a kiszemelt zsákmányt – egy egész farkasfalka, egyetlen félelmetes egyedben egyesülve. Mások a fákon élő, szinte kizárólag vegetáriánus pápaszemes medvével való szoros kapcsolatra hivatkozva két lábon járó, szelíd növényevő óriásnak festették le az Arctodust. Megint mások dögevőknek tartják őket, vagyis a kleptoparazita zsarnok életmódját élik, és más ragadozók tetemeit lopják el a zsákmányt megszerző húsevők elől. A valóság valószínűleg sokkal közelebb áll egy nagyobb barna medvéhez, amely kisebb-nagyobb zsákmányállatokat és növényeket is fogyaszt.19

Mindazonáltal az összes amerikai Arctodus-populáció között Alaszkától Floridáig, a beringiai közösségről mondható a legnagyobb valószínűséggel, hogy húst eszik. Ahol a tél eltávolítja a felszíni növényzet nagy részét, ott a medve rugalmas étrendje a ragadozás és a dögevés felé hajlik. Egy kifejlett Arctodus puszta méretével képes uralni az adott zsákmányszerzési területet, megakadályozva, hogy más ragadozók túl közel kerüljenek hozzá. Most éppen a tó felé igyekszik, ahol egy hidegtől elpusztult öreg gyapjas mamut hatalmas tetemének émelyítő szaga terjeng. Üdvözlendő zsákmány. A medve széles, erős mancsaival lenyúzza a döglött mamut bundáját, hogy felfedje az inas húst. Ez lassú és fáradságos munka, mert a mamutbőr vastag, és két réteg sűrű szőr borítja. Holtában még a pleisztocén megafauna ikonikus alakja is kicsinek tűnik a fogyasztójához képest. A mamutok 3 méter marmagasságúak lehettek, de a legnagyobb Arctodus példányok a hátsó lábukra állva még ennél is magasabbra nyúlhattak egy méterrel.20

A medvék félelmetesen erős állatok. Ahol az emberek együtt éltek a barna medvével, ott mindenhol legendák alakultak ki körülöttük. Korea alapító mítosza egy medve türelméhez kapcsolódik, aki 100 napig csak vad fokhagymát és koreai ürömöt (Artemisia princeps) evett. Mindkét növény megtalálható az eurázsiai mamutsztyeppén. Még a medvéknek adott neveket is eufemizmusba burkolják mindenütt, ahol az ember és a medve együtt él, ez a nyelvészeti elmélet az úgynevezett tabudöntögetés, a „valódi” név elkerülése, nehogy az állat megnyilvánuljon. Az oroszok számára, akik tisztelték a medvét, és a hatalom meg a ravaszság nemzeti szimbólumának tekintették, ő a medvegy, a „mézevő”. A germán nyelvek, köztük az angol is, a bruin, a „barna” változatait használják. Világszerte használják a „nagypapa” eufemizmust. Ezek a nevek a barna medvére, az észak-amerikai grizzly ősére utalnak. Ők, akárcsak eurázsiai vándorló társaik, az emberek, csak most érkeznek, és bejárva ezt a földet, összetalálkoznak az Arctodusszal.21

A nagy növényevő csordák együtt egy virágzó közösség képét mutatják a mamutsztyeppen. Vannak bizonyos alapvető szabályok, amelyeket minden ökoszisztémának követnie kell. Az energiának, amelyet általában a napfényből vagy ritkábban az ásványi anyagok lebontásából nyerünk, be kell áramlania az ökoszisztémába, hogy pótolja azt, ami az aktivitás és a bomlás során elvész. Azok az élőlények, amelyek hozzáférhetnek ehhez az energiához, a termelők, azok pedig, amelyek nem jutnak hozzá, a fogyasztók, ezek más élőlényekkel táplálkoznak a túlélés érdekében. Minél több energiát állítanak elő a termelők, annál több fogyasztót tudnak eltartani. A beringiai sztyeppék figyelemre méltón termékenyek. Szibéria barátságtalan északi részén minden négyzetkilométer mintegy 10 tonna állatot tart el – ami körülbelül 100 karibunak felel meg. Ez jóval több, mint amennyi napjaink hasonlóan hideg helyein túl tud élni. A ragadozók száma egy ökoszisztémában mindig alacsonyabb, mint a termelőké. Nyáron az Északi-lejtőn ez szélsőségesen alacsony, itt az állatok mindössze a 2 százaléka húsevő.22

A rövidfejű medve számára különösen örvendetes a mamuttetem, mivel a zsákmányállatok mennyisége csökkent az utóbbi években. Az Északi-lejtőre eljutó bölények száma csökkenni kezdett, és a lóállomány is kisebb lett. A lábunk alatt a talaj kezd felpuhulni, és a fű hegemóniája majdnem a végéhez közeledik. Az olvadékmedence körül megmutatkoznak a tőzeg kialakulásának kezdetei. Ez aggasztó jel minden élőlény számára, amely ebben a poros, szélfútta világban él. A mamutsztyeppe nagy része olyan, mint egy zárt udvar, amelyet minden oldalról száraz, szilárd falak vesznek körül. Észak felé a Jeges-tenger befagyott, Észak-Amerikát, Skandináviát és Nagy-Britanniát gleccserek borítják. A sztyeppe nyugati oldalán az Atlanti-óceán van befagyva, délen pedig a Pireneusoktól az Alpokon, a Taurus- és a Zagrosz-hegységen át a Himalájáig és a Tibeti-fennsíkig számos hegyvonulat alkot szinte összefüggő falat. Ez a hegyvidéki gát egy egész kontinenst véd meg a déli monszunoktól, a kemény téli szárazságokkal és a nyári felhőszakadásokkal. A Szibéria fölötti magas nyomású légrendszer pedig a szárazságot tartja fenn egész évben. Beringia a gyenge pont, az a hely, ahonnan a Csendes-óceán nedvességet hozhat a sekély, kitett tengerszorosba. A múltban ez nem jelentett problémát; a jég ciklikusan előrenyomult és visszahúzódott, és a sztyeppék ezzel stabil egyensúlyban együtt növekedtek és zsugorodtak. De 100 000 évnyi létezés után ezúttal más a helyzet. Ez egy átalakulás kezdete, a mamutsztyeppe végének kezdete.i

Ahogy a jégtakarók olvadni kezdenek és megemelkedik a tengerszint, több víz áll rendelkezésre a párolgáshoz, és több víz jelenhet meg az adott területen. A változékony éghajlat most néha a szokásosnál melegebb, csapadékosabb nyarakkal jár, ami magasabb páratartalmat, ezzel együtt nyári felhőket, valamint őszi rothadást eredményez Beringiában. A mamutsztyeppe léte a szárazságra, a tiszta és végtelen kék égre támaszkodott. Ha a nyarak melegek és nedvesek, nagyobb az esélye annak, hogy a víz nem tud elfolyni, így helyi mocsarak alakulnak ki, amelyek a növényi anyagot lebontják, és tőzeget termelnek. A tőzeg növekedése egy pusztító eseménysort indít el a sztyeppe számára. A homok összetapad, a szélfútta dűnék nedvesebb, stabilabb domboldalakká válnak. A talajok átnedvesednek, savasodnak és elveszítik termékenységüket. A nedves talaj hűvösebb marad, a fagy alulról felemelkedik, közelebb tolja a talajvízszintet a felszínhez. Felül pedig a havazásokat hozó felhők elszigetelik a talajt a maradék napfénytől is, és még hűvösebbé teszik. A hideg hideget szül, és ahogy a gombák lassan lebontják a növényi anyagot, egyre több és több tőzeg alakul ki, és a körforgás folytatódik.23

A kialakuló mocsarak akadályozzák a vándorlást is. A gyanútlan nagy testű növényevők könnyen csapdába eshetnek és a mocsarakba fulladhatnak. A vándorló karibu- és lócsordák számára a tőzeg elterjedése navigációs rémálmot és a táplálék elvesztését jelenti. A fűvel borított kemény talaj gyors ütemben alakul át puha, könyörtelen vizes élőhellyé. A tőzeglápokban élő növények féltékenyen őrzik azt a kevés táplálékot, amit fel tudnak szívni, és védekezésül töviseket, tüskéket és szőröket növesztenek. Helyenként elterjednek a fák – olyan nedvességtűrő növények, mint a nyír, az éger és a fűz. Beringia víz alá kerülése a mamutsztyeppék pusztulását jelenti.

A puszta homokból a stabil, hosszú távon megmaradó tőzegtalajjá válás a mai körülmények között mindössze néhány száz év alatt megy végbe Alaszka Északi-lejtőjén. Írországtól Oroszországon át Kanadáig az ősi mamutsztyeppék szinte teljesen eltűntek, helyüket a permafroszt és a tőzegmocsár foglalta el. Szibéria elszigetelt részein még mindig maradtak sztyepp-tundra ökoszisztémák, ahol az apróbb élőlények – a kisemlősöktől a csigákig – megmaradt csoportjai a nedvesség szintje által meghatározott, foltszerű élőhelyeken élnek. Alaszka Északi-lejtője ma a nádasok, a mohák és a fás törpecserjék keverékét mutatja, egy félszáraz, de vízzel telített síkságot alkot. Az eső- és hómennyiség évente mindössze 250 milliméter, ami nagyjából megegyezik a kaliforniai San Diego adataival, de a nedvesség a talajban marad, és magas talajvízszintet képez az alul lévő szilárd permafroszt felett. Nyáron a talaj 50 centiméteres mélységig felolvad, átmeneti tavakat és puha tőzeget hoz létre, ami nem túl ígéretes takarmány a lovak vagy a mamutok számára. A modern Alaszka a ritkább és erősebben védett növényzetével és a paták nyomása alatt megsüllyedő, vízzel átitatott talajával már nem élhető túl a vadlovak számára. Az 55 millió évvel ezelőtti észak-amerikai megjelenésük óta először fordul elő, hogy a lovak regionálisan kihalnak, és nem térnek vissza egészen addig, amíg mindössze néhány száz éve az európai hajókon meg nem érkeznek. Az éghajlat a lovak ökológiai fülkéjén kívülre tolódott, ahogyan a mamutok és a masztodonok, sőt Alaszkában még a bölények esetében is. A mamutsztyeppék nedvesebb részeit benépesítő karibuk és pézsmatulkok azon kevés nagy testű fajok közé tartoznak, amelyek még ma is vadon élnek Alaszkában.24

A gyapjas mamutok egy kis beringiai szigeten, a ma Oroszországhoz tartozó Wrangel-szigeten körülbelül 4 500 évvel ezelőttig éltek. Ez a sziget azonban túl kicsi, és már akkor is túl kicsi volt ahhoz, hogy hosszú ideig életképes populációt tartson fenn, és így a wrangeli mamutok, az utolsó túlélők az egész világon, a végén komoly genetikai bajba kerültek. A 6000 évnyi teljes elszigeteltség után a kis közösség, amely 270 és 820 közötti egyedet számlálhatott, óriási mértékben beltenyészetté vált. Az orosz fagyban fennmaradt DNS-ből kiolvashatjuk genetikai rendellenességeik teljes katalógusát. Szaglásuk erősen károsodott, bundájuk áttetsző szaténként csillogott, és a hideg ellen kevésbé tudott megvédeni. Gondjaik voltak a kifejlődéssel, a vizeletkiválasztó és talán az emésztőrendszerükkel is. Összesen 133 olyan génről tudunk, amelynek a populáció egyetlen egyedében sem volt működő példánya. Ekkorra már a Wrangel-sziget is nádasok által uralt tőzegláp volt, így az itteni mamutok sem sokáig élhették túl a sztyeppvidék tájait.25

A mamutsztyeppe a letűnt élet elragadó látomása, amely romantikus látképként vonzza a figyelmet, ami tele van olyan állatokkal, amelyekről úgy érezzük, hogy majdnem megértjük őket. A magányos, sarkvidéki szél által sújtott mamut az elveszett múlt egyetemes szimbóluma. Mivel mi, emberek láttuk és megfestettük őket, vadásztunk rájuk, talán tiszteltük is őket, kézzelfogható kapcsot jelentenek a Föld történetéhez, még akkor is, ha közben örökre eltűntek. Valóban, még ma is élnek olyan fák, amelyek akkor nőttek ki a magjaikból, amikor még mamutok jártak a Földön. A kihalt múlt közelebb van, mint azt gyakran gondolnánk, és a pleisztocén hanyatlásával párhuzamosan az emberi civilizációk felemelkedése is bekövetkezett. Az emberek talán még nem érték el Amerikát, de máshol már megörökítették a pleisztocén világ életének részleteit. Miközben az Északi-lejtő lovai a fogukat csikorgatják a hideg szélben, Franciaországban festékfoltokat visznek fel egy barlang falára, amelyeket tisztára súroltak e célra, hogy ábrázolják Lascaux vadlovait. Néhány ezer évvel később egy ember felkap egy agancsdarabot, hogy lándzsadobót (atlatl) készítsen belőle, és egy sörényes és szakállas sztyeppei bölény vonásaival díszíti, ahogy éppen elfordítja a fejét, és kinyújtott, ívelt nyelvével megnyalja a hátán lévő, irritáló rovarcsípést. A pleisztocén emberi kultúrák az északi területeken nagyrészt már elhalványultak, de vannak a földgömbnek olyan részei, ahol még emlékeznek az előző korszak árnyaira, és továbbadják azokat. Észak-Ausztráliában található a Nawarla Gabarnmang nevű menedékhely, ahol a „sziklahasadék” aljára stilizált vallabikat, krokodilokat és kígyókat festettek. A legrégebbi legalább 13 000 évvel ezelőtt készült, és az alkotás a huszadik században is folytatódott, így ez a hely szinte elképzelhetetlen időtávlatokban őrzi a jawoyn nép kulturális emlékeit. Mire a mamutsztyeppék végleg megszűntek, amikor a Wrangel-sziget mamutjainak szőre megcsillant Beringia elárasztott síkságai fölé magasodó sziklákon, a gízai Hufu-piramis és a perui Norte Chico már generációk óta létezett, az Indus-völgy civilizációi pedig több évszázadosak voltak.26

Nagyjából ugyanakkor, amikor az utolsó wrangeli mamutok kihaltak, a mezopotámiai Uruk városát Gilgames sumer király uralta, aki a legrégebbi írott történet, az irodalom egyik legrégebbi formában létező művének a főszereplője. Gilgames történetében az emberiség megpróbál elmenekülni a természet elől. A gőgös és hatalmas Gilgames barátjával, a vadember Enkiduval együtt csapdába ejti és megöli Humbabát, az istenek cédruserdejének őrzőjét, hogy kivágja annak fáit, és megerősítse Uruk falait. Enkidu, Gilgames látszólagos, királyi városiasságának vad és zabolátlan ellenpólusa megbetegszik és meghal, Gilgames pedig azzal tölti a mese hátralévő részét, hogy hiába keresi a halhatatlanságot, mire rájön vágya lehetetlenségére.

A természetben semmi sem tart örökké, és a pleisztocén világ legnagyobb biomja is elsüllyed a mocsárban. A fajok időben és térben történő összegyűjtése a stabilitás illúzióját keltheti, de ezek a közösségek csak addig maradhatnak fenn, amíg a kialakulásukat elősegítő körülmények fennállnak. Amikor egy biom körülményei megváltoznak, legyen szó akár a hőmérsékletről, a savasságról, a szezonalitásról vagy a csapadékmennyiségről, a biomot alkotó fajok bármelyike elveszítheti a lába alól a talajt. Egyesek számára ez vándorlást jelent, követve egy adott környezetet a tájban, ahogyan azt sok növény tette az utolsó jégkorszak végén. Egyes környezetek azonban nem arrébb költöznek, hanem elvesznek. Ha a változások túl gyorsan történnek, vagy átlépnek egy kritikus fordulópontot, az elszabaduló változások akár a bolygó legkiterjedtebb tájait és velük együtt az ott élő közösségeket is elpusztíthatják. Ez nem feltétlenül teljes katasztrófát vagy ökológiai pusztulást, hanem néha az élőlények és a tájak új kombinációit és új világokat jelenthet. A mohák által uralt tundra, amelyet még mindig karibuk és tatárantilopok laknak, a füzek, az égerek és a pockok által lakott tőzeglápok és a szibériai tajgaerdők hangulatos tűlevelű erdei fogják betölteni a vákuumot. Az Északi-lejtő kóborló lovai és az őket üldöző barlangi oroszlánok számára a sztyeppék rendkívül szélesnek tűnnek, de ha a földtörténeti idő léptékében nézzük, akkor az állandóság illúzió. Ahogy a jég visszahúzódik, elég egy csepp eső, és a kemény föld hamarosan megadja magát a paták alatt. Elég egy villanás, és a sarki fény kihuny.27

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Berka Attila

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Korrektor: Pozsik László, Malinoczki Judit

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok

Big Shoulders Display – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License