„Igazi javítást nem mindig lehet a fenállónak csupán csak módosításával eszközleni, mert a fenálló néha ollyas, mi tökéletes ellentétben áll azzal, mi eléretni czéloztatik; s ehhezképest illy esetben a réginek gyökerestűli megsemmisitése és az ujnak gyökeres felállitása szükséges.”

Gróf Széchenyi István

Előszó

A 20. század végén és a 21. század elején az európai országok zömében fel sem merült annak a lehetősége, hogy országuk és annak nemzeti hadereje önállóan vagy szövetségi keretek között tradicionális értelemben vett háborúba keveredhet. A boldog békeidők időszaka volt ez, ahol a védelmi költségvetés terhére lehetett a pénzt a társadalom más fontos szegmenseinek fejlesztésére fordítani, vagy éppen a gazdasági válságok hatásait csökkenteni azzal is, hogy forrásokat vontunk el a védelem, azon belül a haderők fejlesztésétől. Mindenki bízott a kollektív védelem erejében, katonáinkat pedig főleg expedíciós és béketámogató műveletekbe küldtük, illetve nemzetközi gyakorlatokon igyekeztek az interoperatibilitást fejleszteni. A politikai vezetők nagyvonalú – vagy felületes – módon figyelmen kívül hagyták azt a tényt, hogy a Nyugat-Balkánon a háborúkat követően továbbra is szükséges a nemzetközi erők folyamatos jelenléte annak érdekében, hogy a felszín alatt izzó parázs ne kapjon újra lángra.

Aztán gyors egymásutánban olyan kihívásokkal kellett szembenézni, ahol a békés, nyugodt környezet fenntartása érdekében hazai földön kellett alkalmazni a haderőt, illetve intő jeleket kaptunk Európa keleti határán két azonos kultúrával, vallással, történelmi háttérrel rendelkező ország fegyveres konfliktusának lehetőségéről, majd ez a konfliktus be is következett. Kronológiai sorrendben: 2014: a Krím annektálása, 2015: váratlan, óriási migrációs hullám érkezése határainkhoz, 2019: a Covid-járvány csapásai több fázisban, majd 2022: Oroszország támadása Ukrajna ellen.

Katonáinkkal újra közvetlenül találkoztak az emberek. A hadsereg reputációja folyamatosan nőtt, hiszen látták, hogy az esküben vállalt kötelezettség – „Életem árán is megvédem!” – nem csupán üres frázis, hanem a gyakorlatban is manifesztálódik.

Meg kell említenem két szignifikáns hatást, amelyet ezek az események váltottak ki. Az egyik az, hogy egyre több ország kezdett nagyarányú haderőfejlesztésbe, megkezdődött a hadseregek modernizálása. A másik, hogy a katonai doktrínákból eddig ismert feladatok számtalan új megbízatással egészültek ki, miután a katonák képességei, hozzáállása, szervezeti kultúrája eddig ismeretlen feladatok ellátására is képessé tette a hadsereget: ilyen például a kórházparancsnoki feladatok ellátása, az iskolák és idősotthonok fertőtlenítése, vagy a kiemelt cégek esetén összekötői szerepkör betöltése a cég és a kormányzat között. Mindeközben egyre nagyobb hangsúlyt kaptak a már ismert, de ritkábban megjelenő feladatok, mint például az illegális migrációs hullám kezelése, vagy természeti katasztrófák esetén a belügyi szervezetek támogatása a hadsereg képességeivel. A katonák kijöttek a laktanyák és gyakorlóterek zárt világából, a társadalom pedig egyre gyakrabban találkozott velük az utcákon, a tereken, az autópályákon, a határátkelőkön, a vasúti és tömegközlekedési csomópontokon, a kiemelt kormányzati épületek környékén, a gátakon, a kórházakban, az idősotthonokban.

Ennek a könyvnek a megírásához azonban nem most fogtam hozzá. Katonai karrierem során számtalan képzésen, oktatáson vehettem részt itthon és külföldön, ezek mellett pedig a gyakorlati tapasztalataim késztettek arra, hogy újragondoljam az alapelveket. Ez a kutatás immár több mint tíz éve folyamatban van, és az alapreferenciák is ebből az időszakból származnak. Az adatok lehet, hogy változtak időközben, de jelentős mértékben bizonyára nem.

A könyv szándékosan rövid. Nem szerettem volna túlmagyarázni, vagy minél több példát felsorolni téziseim alátámasztása érdekében csak azért, hogy több lapot töltsek meg betűkkel. Úgy gondolom, hogy ebben az esetben nem a mennyiség a fontos, hanem az a gondolatmenet, amelyet sikerült kidolgoznom. Éppen ezért még a felhozott példákat sem magyarázom el részletesen, csak a lényegüket emelem ki, de a hivatkozásokban megtalálhatók azok az írások, amelyek segítségével utána lehet nézni a részleteknek is.

Sokszor megadom egy-egy idézet angol eredetijét is, mert a magyar szakmai terminológia nem mindig tudja hitelesen visszaadni a mondanivaló igazi értelmét.

A fejezetek elején összefoglaltam az alapelvek lényegi részét, hogy ha valaki saját szakmájában szeretné alkalmazni az általam javasoltakat, akkor csak fel kell ütnie a szóban forgó fejezetet – aztán pedig elgondolkodni rajta, hogy az adott alapelvet miképpen tudja hasznosítani az adott helyzetben, az adott területen.

Ez a rövid könyv a háború megvívásának katonai aspektusára fókuszál, és nem közöl részleteket a további nemzeti és nemzetközi hatalmi ágak részvételével kapcsolatban, habár az általam ajánlott öt alapelv alkalmazható lenne ott is, természetesen másképp transzformálva a végrehajtás metodikáját. Mindez azt jelenti, hogy az öt alapelv állandó, és ezeket alkotó módon lehet alkalmazni minden konfliktus esetén.

A részletek kidolgozásához a katonaitól eltérő szakmákban – a teljesség igénye nélkül: a gazdaság, a kultúra, az energetika, a média és a kormányzat területén – a katonai tapasztalatok és fogalmak segítséget és iránymutatást adhatnak, de egy az egyben nem alkalmazhatóak. Ugyanakkor a kreatív és kritikus gondolkodás révén e tanulságok számos területen hasznosnak bizonyulhatnak.

Bevezetés

„Az alapelvek hadserege ott is képes áttörést elérni,
ahol a katonák hadserege nem.”

Thomas Paine: Agrarian Justice (Agrárigazság)

Háború, erőszak, harc, konfliktus, erőszak alkalmazása annak elérésére, amit szeretnénk – mindez szerves részét képezi az emberi viselkedésnek a kezdetek óta. Ez a rettenetes tulajdonság számtalanszor okozott már véres összeütközést emberek, szervezetek, államok és államoktól független entitások között, illetve okozta halálát millióknak és taszított pusztulásba országokat, nemzeteket. Ez a vonás az egyik jellemzője az emberi fajnak, és hozzátartozik a háború természetéhez is.

De mi is a természete és legfőbb jellemzője a háborúnak? Változott-e a karakterisztikája, változtak-e a jellemzői, az alapelvei az évezredek során? Vannak kutatók, akiknek meggyőződésük, hogy a háború természete nem változott, de jellemzői igen. Mások azon a véleményen vannak, hogy mindkét jellemvonás változatlan. És vannak olyanok is – közéjük tartozom én is –, akik biztosak abban, hogy mindkét összetevő folyamatosan változik. Mindennek logikus következménye, hogy ha a háború jellemzői és természete megváltoztak, akkor a több mint száz éve meghatározott háborús alapelvek sem alkalmazhatók egy az egyben a mai viszonyok között.1

Mindez természetesen nem jelenti azt, hogy azok az alapelvek, amelyek vérrel íródtak, és a korábbi csaták tapasztalatát felhasználva kerültek megállapításra, teljesen haszontalanok. Elképzelhetőek olyan körülmények, és adódni is fognak ilyenek, amelyek során ezek az alapelvek segíteni tudnak megoldani a problémát. Ezek a fundamentumok még megadhatják azokat a kereteket, amelyek elvezethetnek minket a legjobb megoldáshoz, illetve különleges összefüggésben használva akár a győzelem lehetőségét is magukban hordozzák.

Az alábbi két idézet két karizmatikus, de különböző kulturális háttérrel rendelkező 20. századi vezetőtől származik, és alátámasztják álláspontomat az alapelvek fontosságát illetően:

„A szabályok nem feltétlenül sérthetetlenek, az alapelvek igen.”

Franklin D. Roosevelt^2

„Csakis akkor vallunk kudarcot, ha szem elől tévesztjük az eszményeinket, a céljainkat és az alapelveinket.”

Dzsaváharlál Nehru^3

Az én szélesebb körű értelmezésem szerint a fegyveres konfliktusok alapelveivel kapcsolatban egy rövid listára van szükségünk, amely bármilyen körülmények között könnyen felidézhető, logikus, valamint a fegyveres konfliktusok teljes spektrumára adaptálható. Ez a fő oka annak, hogy javaslatot teszek a jelenleg érvényben lévő alapelvek redukálására, hogy ennek révén releváns, jól kezelhető és könnyen alkalmazható koncepció kerülhessen át a gyakorlatba.

Az elméleti ellentmondások mellett saját parancsnoki tapasztalataim késztettek arra – melyeket hazai szolgálatok ellátása során a szakaszparancsnoki beosztástól a vezérkari főnöki beosztásig, illetve kontingensparancsnokként Irakban és Afganisztánban szereztem –, hogy részletesen foglalkozzam a háború alapelveivel. Számtalanszor szembesültem a ténnyel, hogy komoly gondokat okoz a végrehajtóknak, ha nem a helyesen megválasztott princípiumokat alkalmazzuk az adott műveleti környezetben.

Minden túlzástól mentesen állíthatom:

túlságosan sok alapelv van.

Az idők során a kutatók és a teoretikusok mindig találtak új, aranyat érő megoldást, ami szavatolta a győzelmet. Ennek eredményeként ma több tucat elvet tartalmaz az alapelvek listája.

Soha nem feltételeztem, hogy a rosszul megválasztott alapelvek mögött a szakmai tudás hiánya húzódna, hiszen minden nemzet igyekszik a legjobb katonáit küldeni a műveleti területre, sokszor ugyanolyan képzést követően. De már nemzeti szinten is túl sok doktrinális kiadvány létezik, ami önmagában sem könnyíti meg a helyes alapelv kiválasztását. Továbbá különböző katonai kultúrák különbözőképpen látják a háborús győzelemhez vezető utat, és nem csupán a korábbi tapasztalataik miatt választanak gyakran más-más megoldást, hanem a nemzetközi kormányzati és nem kormányzati résztvevők különböző szempontjai is közrejátszanak ebben.

Ez a tény is alátámasztja tézisemet, miszerint a háború karakterisztikája valóban megváltozott. Habár Clausewitz A háborúról című nagy művének egyik fő tétele a politika rendkívül fontos szerepének hangsúlyozása az 1830-as évek háborúiban, a 21. század fegyveres konfliktusai sokkal összetettebb környezetben zajlanak a résztvevők változatos sokszínűségének köszönhetően, ráadásul a háború megvívásának klasszikus színterei – szárazföld, légtér, tenger – kiegészültek az űrrel és a kibertérrel is. Továbbá a tradicionális nemzeti és nemzetközi katonai erők mellett a politikai, gazdasági és információs összetevők is meghatározó szerepet játszanak korunk háborúiban. Mindezen tényezőket figyelembe véve kijelenthető, hogy a mai háború jellemzői és természete határozottan különbözik a több mint száz évvel korábban vívott, sokszor a döntő csata elvét követő háborúkétól, amikor is a jelenleg érvényben lévő alapelvek zöme megfogalmazásra került.

A hadművészet és a fegyveres konfliktusok alapelvei át- meg átszövik az évezredeket. A teoretikusok minden korban megtalálták és deklarálták a háború megnyerésének alapelveit. Talán meglepő lehet, de a mai haderők zömében még mindig a napóleoni háborúk idején lefektetett elméletekből leszűrt elvek alapján harcolnak. Néhány teoretikus, mint például Antoine-Henri Jomini, olyan messzire ment, hogy a győzelmet szimplán egy tudományos metódus mentén elérhetőnek látta.