Sophie Irwin

BOTRÁNYOS ÉLETŰ HÖLGYEK KÉZIKÖNYVE

Fordította: Novák Petra

A mű eredeti címe: A Lady’s Guide to Scandal

Copyright © Irwin Editorial Limited, 2023

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Novák Petra, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-580-4 (papír)

ISBN 978-963-614-582-8 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2025-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Lévai Bianka

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Szepcsik Balázs

Jacket design © HarperCollinsPublishers Ltd, 2023

Jacket illustrations: Shutterstock.com

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Freyának, akiben bőven van spiritusz…

„Őt kora ifjúságában belekényszerítették a megfontoltságba, s akkor tanult bele a regényes érzelmességbe, mikor már idősebb lett – a természetellenes kezdet természetes következménye.”

Részlet Jane Austen Meggyőző érvek című

regényéből, Róna Ilona fordításában

1. fejezet

Harefield Hall, 1819

– Ugyan már, Eliza, egy apró könnycseppet csak ki tudsz préselni? – súgta a lányának Mrs. Balfour. – Egy özvegyasszonytól ez igazán elvárható.

Eliza biccentett ugyan, de a szeme száraz maradt. Sok éve játszotta már az engedelmes leány és a kötelességtudó hitves szerepét, de parancsra sírni még mindig nem tudott.

– Ne feledd, hogy ma alighanem meg kell küzdenünk a jussunkért! – sziszegte Mrs. Balfour, és jelentőségteljes pillantást vetett a könyvtárszoba túloldalára, ahol a megboldogult Somerset gróf rokonai üldögéltek. Most, a temetés után kilenc hónappal újra összegyűltek a hozzátartozók Harefield Hallban a végrendelet felolvasására, és az Elizáék felé küldött fagyos pillantásokból kitűnt, hogy nem Mrs. Balfour volt az egyetlen, aki kíméletlen összecsapásra készült.

– Eliza özvegyi járandóságát már a házassági szerződésben meghatározták: évi ötszáz font – nyugtatta meg halkan a feleségét Mr. Balfour. – Somersetnek nincs oka ezt elvitatni tőle. A vagyonukhoz képest ez az összeg igazán csekélység.

A hangja keserűen csengett, hiszen a hitveséhez hasonlóan a szíve mélyén egyelőre ő sem törődött bele, hogy Eliza körülményeiben ekkora változás állt be. Tíz éve a báli szezon szenzációjának számított a tizenhét éves, szemérmes Miss Eliza Balfour és a nála huszonöt évvel idősebb, szigorú Somerset gróf esküvője, és a Balfour család a lehető legjobban kihasználta a friggyel járó számtalan előnyt. Az esküvő utáni évben az idősebb fiuk egy előkelő család örökösnőjét vette feleségül, a fiatalabb századosi rangot kapott a tizedik gyaloghadosztályban, a Balfour-rezidencia bútorait pedig a legfinomabb bársonnyal vonták be.

Arra ellenben egyetlen lélek sem számított múlt tavasszal, hogy az ereje teljében lévő grófot ilyen hamar elviszi egy tüdőgyulladás. A huszonhét évesen megözvegyült Eliza ezek után jóval hálátlanabb pozícióba került, hiszen nem született gyermeke, aki a birtokot örökölhette volna. Évi ötszáz font… Sokan ennél kevesebből is megéltek, de ebben a kérdésben Eliza egyetértett az apjával. Miután tíz évig élt házasságban egy olyan férfival, aki még a lovai felé is több érdeklődést mutatott, mint a felesége irányába, tíz évig szinte teljes elszigeteltségben tengődött a rideg, nyomasztó hangulatú Harefield Hallban, tíz évig vágyakozott arra az életre, amelyben része lehetett volna, ha annak idején másként alakulnak a dolgok, pontosan tudva, miről – illetve kiről – volt kénytelen lemondani… Igen, ezek után az évi ötszáz font nyomorúságos alamizsnának tűnt.

– Bárcsak szült volna egy fiút neki… – siránkozott Mr. Balfour, talán már ötödször.

– Azon volt! – förmedt rá Mrs. Balfour.

Eliza ráharapott a nyelvére, jó erősen. Miss Margaret Balfour – a kuzinja – az asztal alatt megszorította a kezét. Az óra fél egyet ütött. Immár fél órája várakoztak az újdonsült grófra, aki nélkül a végrendelet kihirdetését nem lehetett elkezdeni. Eliza gyomra összeszorult a nagy izgalomtól. Bármikor – akármikor – megérkezhetett.

– Szégyenletes! – mormolta Mrs. Balfour, és továbbra is nyugodt arckifejezést erőltetett magára. – Nem elég a kilenc hónapos késlekedés, még ma sem érkezik pontosan. Nem szégyenletes, Eliza?

– De igen, mama – felelte gépiesen Eliza. Egyszerűbb volt az anyjára hagyni a dolgot, holott a kínos várakozás voltaképpen nem az új, hanem a néhai gróf hibája volt. Ő kötötte ki ugyanis, hogy a végrendeletét kizárólag akkor lehet felolvasni, amikor az abban megnevezett összes személy megjelent. Mivel az újdonsült Somerset gróf – Eliza férjének unokaöccse, Courtenay kapitány – éppen a Karib-szigeteken állomásozott, amikor előző év áprilisában a nagybátyja elhunyt, és abban az évben minden korábbinál lassabban lehetett hajózni, a késlekedése érthető volt. Kínkeserves, de érthető.

A könyvtárszobában összegyűlt hozzátartozók már hónapok óta tűkön ültek, ez lehetett az oka, hogy az aznapi időhúzást mindenki nehezen viselte: a tiszteletreméltó Mrs. Courtenay (a néhai gróf sógornője, az újdonsült gróf édesanyja) a tekintetét az ajtóra szegezve ült, a lánya, Lady Selwyn türelmetlenül dobolt az ujjával, míg Lord Selwyn úgy igyekezett megnyugtatni az idegeit, hogy a társaságot a saját felsőbbrendűségéről szóló történetekkel szórakoztatta.

– Erre azt mondtam neki: Byron, öreg cimbora, ezt egyszerűen muszáj megírnod!

Lord Selwyn mellett, a helyiség közepén Somerseték ügyvédje, Mr. Walcot kényszeredett mosollyal az iratait rendezgette. Az egybegyűltek már alig bírtak magukkal, de a legtürelmetlenebb Eliza volt, akinek idegei az ódon állóóra ketyegésétől kísérve immár pattanásig feszültek. Tíz év – tíz hosszú év – után újra láthatja őt. Képtelenségnek tűnt az egész.

Talán el sem jön. Az élete során megélt számtalan csalódásból Eliza megtanulta, hogy mindig a legrosszabb eshetőségre kell készülni: elképzelhető, hogy a gróf eltévesztette a dátumot, vagy a lovaskocsija szörnyű balesetet szenvedett, de az is lehet, hogy úgy döntött, inkább visszatér a Karib-szigetekre, mintsem újra lássa őt. Igazán nem vallott a grófra ez a késlekedés, hiszen mindig is olyan pontos volt. Legalábbis az az úriember, akit Eliza annak idején megismert, mindig pontos volt. Talán azóta megváltozott.

Végül, amikor az óra háromnegyedet ütött, kinyílt az ajtó.

– Őméltósága, Somerset grófja – jelentette be Perkins, a komornyik.

– Őszintén sajnálom, hogy megvárakoztattam önöket – kezdte Lord Somerset, amint belépett. – Az esőzés miatt csúszósak az utak…

Elizát nem hagyta hidegen a gróf felbukkanása. A szíve szaporán vert, alig kapott levegőt, a gyomra pedig összerándult. Szinte azonnal felpattant, igaz, nem udvariasságból, hanem mert képtelen volt ülve maradni, miután a viszontlátás izgalma minden porcikáját átjárta. Hosszú hónapok óta álmodozott erről a pillanatról, de még mindig nem érezte úgy, hogy eléggé felkészült volna rá.

– Oliver, drágám! – Mrs. Courtenay csillogó szemmel sietett a fia elé, Lady Selwynnel a nyomában. Somerset átölelte az édesanyját, majd a nővérét. Mrs. Balfour rosszallóan csettintett a nyelvével az etikett megszegése láttán – a grófnak először Elizát kellett volna üdvözölnie –, a lánynak azonban szeme sem rebbent. A gróf sok tekintetben pontosan úgy festett, mint régen: magas, délceg fiatalember volt világosszőke hajjal és a családjára jellemző acélszürke tekintettel, ráadásul épp olyan nyugodt magabiztossággal viselkedett, amely mindig is jellemző volt rá. Miután azonban tíz évig szolgált a tengerészetnél, a válla megszélesedett, a bőrét pedig sötétbarnára cserzette a nap. Az új megjelenés jól állt neki. Nagyon jól állt.

Somerset elengedte a nővére kezét, és Elizához fordult. A lányban egyik pillanatról a másikra tudatosodott, hogy az elmúlt évek vele korántsem bántak olyan kegyesen, mint az ifjú gróffal. Mindig is úgy vélte, hogy alacsony termetével, barna hajával és szokatlanul nagy, sötét szemével valamiféle éjszakai állatra emlékeztet, most azonban határozottan tartott attól, hogy tetőtől talpig özvegyi gyászruhába öltözve, az elmúlt hónapok nehézségeitől meggyötörten leginkább patkányra hasonlít.

– Lady Somerset – hajolt meg előtte a gróf.

A hangja sem változott.

– Uram – szólalt meg Eliza. Érezte, hogy remegnek az ujjai, ezért a bizonytalan pukedli közepette az ökölbe szorított kezét a szoknyájába rejtette, és minden erejével azon volt, hogy a gróf szemébe nézzen. Vajon mit lát majd benne – talán dühöt? Neheztelést? Remélni sem merte, hogy a férfi meleg tekintettel néz vissza rá. Azt meg sem érdemelné. A meghajlás után egyszerre egyenesedtek fel, és végre-valahára találkozott a tekintetük. Eliza egyenesen a férfi szemébe nézett, és… nem látott az égvilágon semmit.

– Kérem, fogadja őszinte részvétemet! – mondta a gróf. A szavai udvariasan csengtek, a hangja közömbös maradt. Az arckifejezésére sem lehetett mást mondani, mint hogy illemtudó.

– K-köszönöm – hebegte Eliza. – Remélem, kellemesen telt az utazása.

Az udvarias frázisok szinte maguktól jöttek Eliza szájára, aminek igen nagy hasznát vette ebben a helyzetben, ugyanis képtelen lett volna gondolkodni.

– Amennyire lehetett, ilyen időjárás mellett – felelte a gróf. A viselkedésében és a hanghordozásában semmi nem utalt arra, hogy az ő lelkében is hasonló vihar dúl, sőt, látszólag meg sem érintette a találkozás. Mintha korábban nem is ismerték volna egymást.

Mintha meg sem kérte volna Eliza kezét annak idején.

– Igen… – Eliza úgy hallotta, mintha a saját hangja a távolból szólna. – Az eső… igencsak alattomos.

– Ahogy mondja – hagyta helyben a gróf egy mosollyal, csakhogy ez a mosoly egészen más volt, mint amihez Eliza szokott. Udvarias. Formális. Őszintétlen.

– Jó újra látni, öreg fiú, nagyon jó újra látni! – Selwyn kinyújtott karral lépett előre, Somerset pedig szívélyes mosollyal rázta meg a kezét. A gróf ezután beljebb sétált, távolabb a Balfour családtól, Eliza pedig csalódottan pislogott utána.

Ennyi volt? Az egymástól távol töltött évek után, mialatt Eliza folyton azon tépelődött, merre járhat a férfi, és vajon boldog-e, mialatt újra meg újra felidézte az együtt töltött idő emlékeit, mialatt őszinte megbánással gondolta végig azokat az eseményeket, amelyek távol sodorták őket egymástól – ennyi lett volna az egymásra találásuk? Egyetlen rövid bájcsevej?

Eliza megborzongott. A januári hideg már eddig is átjárta a könyvtárszobát – a megboldogult férje parancsát, miszerint csak napszállta után lehet begyújtani, azóta is betartották –, most azonban Eliza szinte megfagyott. Egy teljes évtizeden át óceánok választották el őt és Olivert – Somersetet –, de Eliza soha nem érezte a férfit ennyire távol, mint ebben a pillanatban.

– Kezdhetjük? – tért a lényegre Selwyn. A két férfi már azelőtt szoros barátságban állt egymással, hogy Selwyn nőül vette volna a megboldogult gróf unokahúgát, hiszen a birtokaik egymás szomszédságában álltak – igaz, ugyanebből az okból kifolyólag a kapcsolatuk felettébb viharosnak volt mondható, a gróf halálát megelőző utolsó üzleti megbeszélésük például olyan hangos veszekedéssé fajult, hogy a háznép szinte megsüketült –, és Selwynen látszott, mennyire várja, hogy megtudja, mi mindent hagyott rá a megboldogult gróf.

Mr. Walcot bólintott, és kiterítette maga elé a hivatalos iratokat, a Balfour, a Selwyn és a Courtenay család pedig mohó tekintettel figyelte őt a helyiség különböző csücskeiből, egymástól távol. A drámai jelenet vászonra kívánkozott. Eliza tenyere viszketni kezdett, legszívesebben azonnal ecsetet ragadott volna.

– Íme Julius Edward Courtenay-nek, Somerset tizedik grófjának végakarata…

Eliza gondolatai elkalandoztak, miközben Mr. Walcot sorolni kezdte a rendelkezéseket, amelyek az új grófot dúsgazdaggá teszik. Mrs. Courtenay alig tudta visszafogni magát, hogy fel ne kiáltson örömében, és Lady Selwyn arcán is mosoly bujkált, Somerset azonban csak a homlokát ráncolta. Vajon megrémítette, milyen hatalmas vagyont örököl? Talán meglepődött? Igazán nem volt rá oka. Harefield Hall a néhai gróf szigorú, józan életmódja mellett is a család rendkívüli gazdagságáról árulkodott: a porcelán teáscsészéktől kezdve az indiai rózsafa székekig, a falra aggatott agancsoktól, prémektől és más vadásztrófeáktól kezdve a család hajdani cukornádültetvényeit ábrázoló olajfestményekig Harefield büszkén tárta a világ elé a pompáját. És egy néhány mondatos végrendelettel mindez az újdonsült Somerset gróf tulajdonába került. Immár Anglia egyik legvagyonosabb, és így legkeresettebb embere lett. Sejthető volt, hogy attól a pillanattól kezdve az ország összes hajadon ifjú hölgye a lábainál hever majd.

Eliza viszont… Vagy Harefieldben marad, hogy az új gróf mellett a ház asszonyának szerepét töltse be, amíg a gróf meg nem nősül, vagy beköltözik a birtok szélén álló özvegyi házba, vagy visszatér a gyermekkori otthonába. Eliza számára egyik lehetőség sem tűnt különösebben vonzónak. Szörnyű lenne visszamenni a Balfour-házba, és újra a szülei vigyázó szeme előtt élni, de Harefield Hallban maradni, annak a férfinak a közvetlen közelében, aki szemlátomást semmit nem érez iránta, noha ő tíz éve epekedik utána… Ez a legkegyetlenebb kínzással érne fel.

– Eliza Eunice Courtenay, a méltóságos Somerset grófné…

Hiába hangzott el a saját neve, Elizát még ez sem zökkentette ki a merengésből. Abból, ahogy Mr. Balfour hátradőlt a székén, és még a bajusza is ellazult, nyilvánvalóvá vált, hogy a Mr. Walcot által felolvasott szöveg teljes egészében egybevág a házassági szerződéssel. Eliza jövője biztosítva volt. A lelki szemei előtt a következő évek szürkén, unalmasan nyúltak a távoli jövőbe.

– Továbbá, tekintettel az állhatatosságára és engedelmességére…

Milyen kiábrándító, ha az embert úgy jellemzik, akár egy hűséges vadászebet! Eliza anyja azonban láthatóan felélénkült: tekintete mohón csillant, nyilván feléledt benne a remény, hogy az idős gróf valami mást is hagyott Elizára – talán egy drága ékszert a gyűjteményéből.

– …feltéve, ha nem hoz szégyent a Somerset névre…

Igazán a grófra vallott, hogy erkölcsi kitételt szabott ahhoz, hogy Eliza megkapja a csekélységet, amelyet szíveskedett rá hagyományozni – a végletekig kicsinyesen viselkedett.

– …a grófnéra hagyományozom a Chepstow, a Chawley és a Highbridge birtokaimat, saját használatra.

Eliza hirtelen felocsúdott. Hogy mit mondott az imént Mr. Walcot?

A terem, amely mindeddig nyugodt és csendes volt, egyszeriben felbolydult.

– Megismételné, kérem, amit az imént mondott, Walcot? Azt hiszem, rosszul hallottam! – kiáltott fel Selwyn, és egy lépést tett előre.

– Így van, Mr. Walcot, úgy sejtem, valami itt hibádzik! – Mrs. Courtenay éles hangja a magasba szökött, ahogy felkelt a székéből. Mr. Balfour szintén felállt, és úgy nyújtotta előre a karját, mintha azt követelné, hogy a saját szemével láthassa az iratot.

– Eliza Eunice Courtenay – ismételte engedelmesen Walcot. – Tekintettel az állhatatosságára és engedelmességére, feltéve, ha nem hoz szégyent a Somerset névre, a grófnéra hagyományozom a Chepstow, a Chawley és a Highbridge birtokaimat, saját használatra.

– Felháborító! – Selwyn nem volt hajlandó lenyelni a békát. – Úgy volt, hogy Julius azokat a földeket a fiatalabb fiunkra, Tarquinra hagyja.

– Igen, nekem is ezt mondta! – erősködött Lady Selwyn. – Megígérte!

– Lady Somerset járandóságát a házassági megállapodásban határozták meg, nem igaz? – tette hozzá Mrs. Courtenay. – Akkor erről szó sem volt!

– A Somerset birtokok törvény szerint nem a grófi címhez vannak kötve? – kérdezte zavartan Margaret, de Mrs. Balfour hangosan lepisszegte őt.

– Ha ez a megboldogult végakarata, ha a végrendeletében így rendelkezett, akkor ebbe senkinek nincs beleszólása – szögezte le Mr. Balfour, a szavait úgy általában az egybegyűlteknek címezve.

Mintha mindenki megfeledkezett volna arról, hogy Eliza is jelen van.

– A Chepstow, a Chawley és a Highbridge birtokokat a gróf az édesanyja családjától örökölte, ezért kénye-kedve szerint rendelkezhetett felettük – tisztázta nyugodt hangon Mr. Walcot.

– Felháborító! – ismételte Selwyn. – Kizárt, hogy ez a végrendelet valódi!

– Biztosíthatom, hogy igenis az – jelentette ki Mr. Walcot.

– Én pedig állítom, hogy nem az! – vitázott felindultan Selwyn, és most már a kedélyesség látszatára sem adott. – Korábban már láttam a gróf végrendeletét, és abban Tarquin volt megnevezve, a saját szememmel láttam!

– Igen, valóban így volt – bólintott Mr. Walcot. – A megboldogult gróf úr azonban a halála előtt mindössze két héttel arra kért, hogy ezt a mondatot írjuk át.

Selwyn kivörösödött arcából hirtelen minden vér kiszaladt.

– A vitátok az oka – súgta oda Lady Selwyn.

– Egy kölcsönről tárgyaltunk. Egyszerű üzleti ügy volt – sóhajtott Selwyn. – Nem lehet, hogy… ezt nem tehette…

Szóval, erről vitáztak: Selwyn kölcsönt akart kérni a gróftól. Eliza figyelmeztethette volna Selwynt, mekkora őrültség az, amire készül, de a férfi minden bizonnyal végső kétségbeesésében fordult Somersethez, hiszen ő is tudhatta jól, hogy a reménytelenül zsugori és rettentően büszke gróf a pénztárcáját célzó kéréseket a lehető legnagyobb arcátlanságnak tekintette.

– Biztosíthatom, hogy ebben a kérdésben, mint ahogy más kérdésekben is, egyértelműen fogalmazott a megboldogult gróf úr – folytatta higgadtan Mr. Walcot. – A földek Lady Somerset tulajdonába kerülnek.

Selwyn dühösen Elizához fordult.

– Miféle ostobaságokkal tömte a fejét? – szegezte neki a kérdést.

– Hogy merészeli… – Mrs. Balfourt egészen elfutotta a méreg.

– Selwyn! – Somerset hangja ridegen, rosszallóan csattant fel, mire a férfi hátrébb lépett Elizától.

– Nagyon sajnálom… Nem állt szándékomban… Igazán sajnálom az iménti modortalanságomat…

Lady Selwyn nem volt hajlandó meghunyászkodni.

– És mi a helyzet az erkölcsi kitétellel? Olvasható a végrendeletben pontosabb megfogalmazás? Vagy legalább utalás arra, miféle viselkedésre gondolhatott a nagybátyám?

– Nem értem, miért fontos ez – ellenkezett Mrs. Balfour –, hiszen a lányom hírneve feddhetetlen.

– Miután a nagybátyám indokoltnak találta megfogalmazni ezt a kitételt, nagyon is fontos lehet, Mrs. Balfour – jegyezt meg csípősen Lady Selwyn.

– Kérem, ne vegyék tiszteletlenségnek – vetette közbe Mrs. Courtenay –, Lady Somerset tudja, mennyire kedveljük őt.

Lady Somerset azonban egyáltalán nem tudta.

– A néhai gróf úr mindössze annyit mondott, hogy a kikötés értelmezését Somerset tizenegyedik grófjára bízza, rajta kívül senki másra – mondta Mr. Walcot.

Selwyn, Lady Selwyn és Mrs. Courtenay egyszerre nyitották szóra a szájukat, hogy vitába szálljanak vele, Somerset azonban megelőzte őket.

– Ha a nagybátyám így rendelkezett a birtokaival, én nem emelek kifogást – szögezte le határozottan.

– Persze, érthető – enyhült meg kissé Selwyn. – De drága fiam, úgy vélem, mégiscsak nekünk illene megtárgyalni, miféle viselkedés jelentheti…

– Ezzel nem értek egyet – felelte kimért, nyugodt hangon Somerset, akit szemlátomást cseppet sem zavart, hogy a rokonai átható tekintettel bámulják őt. – Hacsak nem lett egészen más ember Lady Somersetből, mióta utoljára brit földön jártam, kijelenthetem, hogy semmi olyat nem tenne, amivel akár csak egy rosszalló homlokráncolást is érdemel.

Eliza lesütötte a szemét, arcába hirtelen vér szökött. Hajdanán a férfinak épp ezért szakadt meg a szíve.

– Pontosan – helyeselt Mrs. Balfour elégedetten.

– Ugyanakkor a kikötés szokatlan jellege miatt – folytatta Somerset – szerintem jó lenne, ha ez köztünk maradna. Végtére is, egyikünk sem szeretne okot adni bármiféle szóbeszédre.

A könyvtárszobában mindenki egyetértőn bólogatott – a Balfour család lelkesen, Selwynék kelletlenül, Mrs. Courtenay pedig a könnyeivel küszködve.

Ezek után hosszú, hosszú csend borult rájuk.

– Mekkora jövedelmet hoznak a birtokok évente? – kérdezte végül Selwyn.

Mr. Walcot röviden a jegyzeteibe pillantott.

– Átlagosan – felelte – évente több mint kilencezer fontot. Lady Somerset éves jövedelme a járandóságával együtt így mintegy tízezer fontra rúg.

Évi tízezer font.

Tízezer font. Minden egyes évben.

Gazdag lett.

Dúsgazdag.

Gazdagabb, mint Lady Oxford vagy Lady Pelham, az ünnepelt örökösnők, az előző báli szezonok legcsillogóbb ékkövei; gazdagabb, mint a Whitehall sok-sok lordja. Igaz ez egyáltalán? A férje soha nem utalt arra, hogy az örökös csalódottság mellett mást is érezne iránta. Eliza minden tekintetben elmaradt a gróf első feleségétől, csak egyvalamiben hasonlított rá: ő sem tudott fiút szülni neki. Mindezek ellenére a gróf, miután megharagudott Selwynre, olyan nagyvonalú gesztust tett, amilyet Eliza korábban soha nem tapasztalt tőle. Évi tízezer font. A grófnak hála vagyonos asszony lett belőle.

Eliza úgy érezte, hogy elvágták a fonalat, amely az eddigi életéhez kötötte, és egyre csak távolodik. Semmire nem emlékezett abból, ami a felolvasás további részében történt, amikor azonban mindenki felállt és kisétált a helyiségből, ő is követte a példájukat. Az „évi tízezer font” szavak hangosan lüktettek a fejében, és kiszorítottak minden más gondolatot.

– Tízezer font! – súgta izgatottan Eliza fülébe Margaret, miközben kifelé vonultak. – Tudod, mit jelent ez?

Eliza megrándította a fejét, de maga sem tudta, hogy bólintott, vagy nemet intett.

– Ez mindent megváltoztat, Eliza!

2. fejezet

Másnap délután Eliza a Harefield főbejáratának lépcsőjén várta, hogy búcsút mondhasson a vendégeinek. Mindenki készen állt az indulásra Margaret kivételével, aki a gróf halálakor Eliza társául szegődött, és még legalább két hétig nem is szándékozott magára hagyni őt. Eliza már alig várta, hogy Harefield újra kettőjüké legyen. A lépcsőn ácsorogva egyszer csak a szülei hangjára lett figyelmes. Mr. Balfour parancsokat osztogatott az inasoknak, Mrs. Balfour pedig a szobalányokat utasította rendre. Mihelyt szülei kiléptek a hatalmas tölgyfa ajtón, Eliza mély levegőt vett, hogy erőt gyűjtsön.

– Meg tudod csinálni – súgta a fülébe Margaret. A végrendelet kihirdetését követően szinte azonnal nyilvánvalóvá vált, hogy Mr. Balfour Eliza frissen szerzett vagyona fölött egy személyben kíván rendelkezni. Eliza sejtette, hogy a búcsú pillanata jelenti az utolsó esélyt, hogy a szüleit kiábrándítsa ebbéli szándékukkal kapcsolatban.

– Néhány hét múlva találkozunk – búcsúzkodott Mrs. Balfour.

– Ne halogasd sokáig az utazást, az utak egyre rosszabb állapotban lesznek! – figyelmeztetett Mr. Balfour.

– Azon tűnődtem, vajon… – kezdte tétován Eliza.

– Nyugodj meg, mire hazajössz, a legsürgetőbb pénzügyi kérdések mind el lesznek intézve – nyugtatta meg Elizát Mrs. Balfour. – Így van, férjuram?

– Igen, ez ügyben már egyeztettem Mr. Walcottal.

Mivel Mr. Balfour képtelen volt ennél szívélyesebb búcsúzásra, röviden odabiccentett Elizának, és lesietett a lépcsőn. Eliza az anyjával maradt – a félelmetesebb ellenféllel.

– Arra gondoltam, talán… – kezdte újra Eliza.

– Véleményünk szerint legjobb lenne Hector fiát megtenned örökösnek – vágott a szavába Mrs. Balfour.

Hector Eliza legfiatalabb fivére volt.

– Nem tudom, hogy…

– Valószínűleg Rupert venné a legnagyobb hasznát az örökségnek. – Mrs. Balfour hangja elnyomta Elizáét.

A fivére pökhendi, álnok gyerekei közül Rupert volt a legádázabb.

– Én inkább…

– Mr. Balfour majd intézkedik a hivatalos okmányok felől, amint hazatérsz. – Mrs. Balfour megpaskolta a lánya arcát, és ezzel befejezettnek tekintette a beszélgetést.

A vagyon nem a tiétek – mondta volna Eliza az anyjának, ha egy kicsit merészebb. – Nélkülem nem kezdhettek vele semmit, nem költhetitek el, és nem írathatjátok senkire.

– Igen, mama – sóhajtott végül lemondóan.

– Ezt megbeszéltük. Akkor hát, isten veled, hamarosan viszontlátunk. És ne feledd, továbbra is te vagy a grófné! Ne hagyd, hogy Selwynék levegőnek nézzenek!

Eliza figyelmét nem kerülte el a helyzet iróniája, és Margaret is alig tudta visszafojtani a nevetést Mrs. Balfour intelme hallatán.

– Tudom, hogy az édesanyádról és egyben a nagynénémről van szó – jegyezte meg Margaret, miközben nézték, ahogy Mrs. Balfour felkapaszkodik a hintóba –, de ha látnám, hogy az óceán fölött, egy sziklaszirt peremén egyensúlyoz, valószínűleg elbizonytalanodnék. Nyilván nem lökném le, de elbizonytalanodnék, segítsek-e rajta.

Elizával ellentétben Margaret mindig őszintén, kertelés nélkül azonnal kimondta, amit gondolt. A családja szerint ez a jellemvonása lehetett az oka annak, hogy soha nem ment férjhez. Eliza magában épp hálát adott az égnek, hogy Mrs. Balfour már nem hallhatta Margaret megjegyzését, amikor halk köhintésre lett figyelmes. A hang hallatán Margarettel együtt az ajtó felé pördültek, ahol Somerset jelent meg. Az újdonsült gróf jelentőségteljes félmosolyából arra lehetett következtetni, hogy ő viszont tisztán hallotta Margaret meglehetősen tiszteletlen megjegyzését. Eliza Margaret helyett is elpirult.

– Ó! – lepődött meg Margaret, de nem látszott rajta, hogy zavarba jött volna.

– Vegyük úgy, hogy nem hallottam semmit! – mondta jókedvűen Somerset. Fiatalabb korukban baráti viszonyt ápoltak Margarettel, és most úgy tűnt, hogy továbbra is elnéző a lány modortalan viselkedésével szemben.

– Ha lehetséges – biccentett Margaret.

Somerset szája széles mosolyra húzódott. A mosolya úgy tört át az illemtudó tartózkodásán, ahogy a napfény ragyog át a felhőkön. Eliza lélegzete egy pillanatra elakadt, Somerset azonban odafordult hozzá, és a kedves mosoly rögvest lehervadt az arcáról.

– Az édesapja a tudomásomra hozta, hogy hamarosan visszatér Balfourba, asszonyom – mondta. Hiába nézett egyenesen Eliza szemébe, ő mégis úgy érezte, mintha keresztülnézne rajta.

Nézz rám! – kiáltotta volna szíve szerint. – Itt vagyok, nézz rám!

– Így van – felelte végül vékonyka egérhangon. – Így van.

A hölgyek soha nem emelik fel a hangjukat, bármennyire feldühítik őket.

Somerset biccentett, az arcáról azonban semmit nem lehetett leolvasni. Talán megkönnyebbült? Minden bizonnyal.

– Ha valóban ez az óhaja! – mondta.

Elizának nem ez volt az óhaja. Egyáltalán nem. De mi mást tehetett volna?

– Természetesen az utazáshoz szívesen rendelkezésére bocsátok egy hintót – folytatta a gróf. – És ha szeretné magával vinni a személyzet bármely tagját…

– Ez nagyon kedves öntől – bólintott Eliza.

– Igazán semmiség – legyintett Somerset, és úgy tűnt, komolyan is gondolja. De lehet-e bármi gyötrelmesebb, mint ezt a végtelen közönyt látni?

– Én mégis szeretnék köszönetet mondani – erősködött Eliza.

Egy pillanatra súlyos csend telepedett rájuk.

– Nem szükséges megköszönnie – szólalt meg végül Somerset. – Családfőként csupán a kötelességemnek teszek eleget.

A megjegyzése még a közönyénél is gyötrelmesebbnek bizonyult. Kötelesség. Család. A szavak szíven ütötték Elizát.

– Isten áldja, drága Lady Somerset! – énekelte tettetett kedvességgel Lady Selwyn, miközben kisuhogott a bejárati ajtón. – Nem tudjuk eléggé megköszönni a csodálatos vendéglátást.

– Isten áldja, méltóságos grófné! – búcsúzott egyetlen mosoly nélkül Mrs. Courtenay, aki korántsem volt olyan kiváló színésznő, mint a lánya.

– Most aztán nagyon ügyeljen a viselkedésére! – morogta Selwyn, és a felemelt mutatóujját fenyegetően Eliza arcához emelte. – Nem szívesen fosztanánk meg önt a vagyonától, igaz-e?

– Selwyn! – intette le éles hangon Somerset.

– Ugyan, Lady Somerset tudja, hogy csak tréfáltam.

– Még szép, hogy tudja! – értett egyet Lady Selwyn. Somersetről Elizára siklott a tekintete, az arca megkeményedett. – Somerset, lennél szíves felajánlani a karod és felsegíteni a hintóba?

– Remélem, a kedves férjurad karja is megteszi, Augusta – utasította el illemtudón a gróf. – Néhány dolgot még meg kell beszélnem Lady Somersettel.

Lady Selwyn szúrós pillantást vetett Elizára, mintha ez az egész az ő hibája lenne, majd vonakodva ugyan, de odébbsétált a férje és az édesanyja kíséretében.

– A következő két hetet a városban töltöm – fordult Somerset Elizához. – Ha bármiben segítségre lenne szüksége, kérem, írjon bátran.

Eliza bólintott.

– Akkor hát minden jót, Lady Somerset! – köszönt el a gróf, és Eliza keze fölé hajolt.

– Lord Somerset – biccentett búcsúzóul Eliza. Félelmetesnek és egyben ironikusnak találta, hogy ő és a gróf immár ugyanazt a nevet viselik. A sors kegyetlen fintora, hiszen a néven kívül sok minden máson is osztozhattak volna, ha Eliza anyja nem akar mindenáron nemesi címet a lányának – és ha Elizát nem olyan könnyű befolyásolni.

Amint Somerset felegyenesedett a kézcsók után, a tekintetük találkozott. Nem lehetett tudni, hogy a férfi hirtelen ellágyult, vagy csak meglepődött Eliza közelségétől, mindenesetre most, hogy indulni készült, egyik pillanatról a másikra levetette a közömbösség álarcát. Az arcára fájdalom és reményvesztettség ült ki, kesztyűs keze görcsösen szorította Elizáét. A lány végre-valahára úgy érezte, hogy a gróf a lelkébe lát.

Somerset az elmúlt egy napban vagy keresztülnézett rajta, mint egy jelentéktelen idegenen, vagy kellemetlen, megoldandó feladatként tekintett rá, most azonban mélyen a lelkébe látott. Eliza előtt végre a régi Oliver állt. Újra az az ifjú és az a fiatal lány lett belőlük, akiket annak idején a lehető legszorosabb kötelék fűzött egymáshoz. És bár a pillanat nem tartott tovább két másodpercnél, vagyis három szapora szívverésnél, Eliza úgy érezte, mintha valaki a mellkasába nyúlva összeszorította volna a szívét.

– Somerset! Jöjjön már, öregem!

Hirtelen megtört a varázs. Somerset úgy engedte el Eliza kezét, mintha megégette volna.

– Isten áldja, Miss Balfour! – búcsúzott sietve. – Jobb lett volna kellemesebb körülmények között találkozni, de így is örülök, hogy újra láthattam önöket.

Ezzel leszaladt a lépcsőn, és gyorsan beszállt a hintóba.

– Én is örülök – suttogta Eliza az űrnek, amelyet a férfi maga után hagyott, szokás szerint egy kicsit megkésve.

– Bemegyünk? – kérdezte halkan Margaret, aki Eliza arcát fürkészte. Eliza beleegyezően bólintott.

Az emeleti társalgóba vonultak. A molyrágta kárpittal és a megfakult szőnyegekkel ez volt a legkevésbé díszes az összes helyiség közül, Eliza mégis ezt szerette leginkább, mert a falat itt egy tengerparti tájkép díszítette, amelyet még a nagyapja festett. A kiemelkedően tehetséges és meglehetősen közismert művész festményét – amely egy mélységes-mély, jeges tengeren hánykolódó kis hajót ábrázolt – még az előző grófné hozatta Harefieldbe, és Eliza mindig erőt merített belőle. A festmény azokra a felhőtlenül boldog délutánokra emlékeztette őt, amikor kislánykorában festeni tanult a nagyapjától. Mindez még azelőtt történt, hogy a szoknyáját leengedték, a haját pedig gondosan felkontyolták, amikor még naiv gyermekként azt hitte, hogy a nagyapja nyomdokaiba lépve belőle is művész lehet.

– Hozhatok egy csésze teát, asszonyom? – kérdezte halkan Perkins.

– Ó, azt hiszem, a teánál jóval erősebb italra lenne szükségünk – jelentette ki Margaret, miközben lerántotta vörös hajáról a csipkés főkötőjét, és kibújt a selyemtopánjából. – Egy kevéske brandyt kérünk, ha lehet.

Perkinsnek arcizma sem rándult az úrihölgyhöz nem igazán méltó kérés hallatán, és rövidesen hozta is a tálcát, rajta a megboldogult gróf legkülönlegesebb konyakjával.

– Köszönöm – biccentet Eliza, és mindkettőjüknek töltött egy keveset. Igazán megkedvelte Perkinst. Előre sejtette, hogy hiányozni fog neki Balfourban.

– Kiváló! – szólt elismerően Margaret. Amint Perkins kitette a lábát, fogta a kristályüveget, és alaposan felöntötte mindkét poharat.

Eliza tudta, hogy Margaret mindenki másnál jobban hiányzik majd neki. Az elmúlt kilenc hónap, a gyász legszigorúbb időszaka, amelyet Harefield falai közé zárva töltött, végtelen hosszú lett volna, ha nem küldik el hozzá Margaretet, hogy a társaságával enyhítse a magányát. Eliza számára váratlan örömöt jelentett, hogy együtt lehetett az unokatestvérével – és egyben legkedvesebb barátnőjével –, miután oly sok évig éltek egymástól messze, de most…

– Arra igyunk, hogy hamarosan visszatérünk drága családunk szerető keblére? – kérdezte Eliza, és kézbe vette a poharát.

– Dehogy! – intette le Margaret. – Micsoda borzalmas ötlet!

– Tudom – sóhajtott Eliza, és a szíve mélyén igazat adott az unokatestvérének. – De nem maradhatok itt, Margaret. Tökéletesen illemtudóan viselkedett, én viszont a szenvtelen modoránál még azt is könnyebben viseltem volna, ha ellenségesen viszonyul hozzám.

Elizának mondania sem kellett, kiről beszél.

– Már tíz év eltelt – szólt szemrehányón Margaret. – Ugye nem azt mondod, hogy…

Eliza kortyolt egyet. A brandy égette a torkát.

– Tudom, hogy őrültség – vágott Margaret szavába. – De amikor megláttam…

Emlékezetébe idézte, mennyire megremegett a teste és a lelke, amikor a férfi belépett a könyvtárszobába.

– Mintha belém csapott volna a villám – emlékezett vissza. Egészen belevörösödött, amikor hangosan is megfogalmazta a legtitkosabb érzéseit.

– Milyen kellemetlen! – ingatta a fejét Margaret. – Nagyon örülök, hogy még soha nem voltam szerelmes. Egyébként úgy nézett ki, ahogy emlékeztél rá?

– Még annál is jobban – felelte Eliza mogorván. – Szükségtelenül jóképű. Nem térhetett volna vissza legalább egy kicsit megcsúnyulva?

– Biztos vagy benne, hogy jóképű, és nem csak magas? – akadékoskodott Margaret. – Megfigyeltem, hogy ezt a kettőt gyakran összetévesztik.

– Biztos vagyok benne – jelentette ki Eliza, és még egyet kortyolt a brandyből.

– A birtok szélén álló özvegyi kúria kicsit odébb van Harefieldtől – folytatta Margaret. – Ott nem botlanál bele lépten-nyomon. Komolyan nem szeretnél oda költözni?

Eliza megrázta a fejét.

– Hogy az életének peremén éldegéljek? – kérdezte. – Hogy folyton azt kívánjam, bárcsak együtt lehetnék vele, miközben ő megnősül, családot alapít és boldogan él? Nem, erre nem lennék képes.

Amikor azonban újból fontolóra vette az egyetlen megoldást – Balfourt és az édesanyját –, kirázta a hideg.

– De hazamenni, és hagyni, hogy a szüleim az őrületbe kergessenek… – mélázott el. – Azt hiszem, legjobb lenne egyszerűen eltűnni. Nincs már bennem ehhez elég erő.

– Valóban olyan boldogtalan voltál az elmúlt években? – tudakolta együttérzőn Margaret.

Eliza nem felelt. A heti rendszerességgel váltott levelekben és a ritka látogatásaik alkalmával nem mesélt Margaretnek a házasságának részleteiről, mert nem akart sem hálátlannak, sem elkényeztetettnek tűnni. Igaz, ami igaz, a megboldogult gróf nem az a férj volt, akire szíve mélyén vágyott, és Somerset grófnőjének lenni sem volt a valóra vált álom, az évek során azonban mégiscsak kijutott neki az örömökből. Miközben nap mint nap egy olyan férfi kedvére igyekezett tenni, aki természeténél fogva elutasítóan viselkedett, kénytelen volt a csendes mindennapok apró örömeivel beérni. Egy idő után azonban attól félt, hogy a férje szemében lassan ő maga is jelentéktelenné válik, és arról fantáziált, hogy a végén a porcelán étkészlettel együtt őt is a szekrénybe zárják, és csak akkor veszik elő, ha az asztali dísz szerepét kell betöltenie.

– Nincs értelme ezen keseregni – jelentette ki Eliza hosszas hallgatás után. – Hazamegyek Balfourba. Nincs más választásom.

Szánalmas, reménytelen alaknak érezte magát, és alig várta, hogy Margaret gyengéden megcirógassa a haját, és megvigasztalja őt.

– Nem is értem, miért sajnáltatod ennyire magad – szúrta oda gúnyosan Margaret.

Eliza erre végképp nem számított.

– Tessék?

– Elfelejtetted talán, hogy te vagy az egyik legvagyonosabb asszony egész Angliában? – Margaret kihúzta magát, és széles kézmozdulattal, szemrehányón feddte meg Elizát, akinek az ereiben egy pillanatra megfagyott a vér, Margaret keze ugyanis vészesen közel suhant el egy méregdrága Ming váza mellett.

– Nem felejtettem el – felelte Eliza –, de nem hinném, hogy számít, Margaret. Így is épp ugyanolyan csapdában vagyok, mint korábban.

– Meg sem érdemled a vagyonodat, ha ilyen átkozottul kishitű vagy – ingatta a fejét Margaret.

– Miért, szerinted hova kellene mennem? – tárta szét a karját Eliza. Azt hitte, Margaret érti a helyzetét.

– Bárhova! – vágott vissza Margaret. – Most már igazán megengedheted magadnak, hogy saját otthonod legyen. Erre még nem gondoltál?

Eliza erre valóban nem gondolt. Mrs. Balfour mindig azt mondogatta, hogy azok a hajadon nők, akik a saját otthonukban egyedül élnek, mind vagy különcök, vagy nagyon idősek. Vagy mindkettő. Márpedig Eliza egyik sem volt.

– Margaret, ne komolytalankodj!

– Tökéletesen komolyan beszélek – állította Margaret.

– Ha külön is költöznék, mit csinálnék egész nap? – értetlenkedett Eliza.

– Amit csak szeretnél, Eliza – felelte Margaret. – Komolyan annyira elszoktál az önállóságtól, hogy már nem is vágysz az égvilágon semmire?

Eliza nagy szemeket meresztett a kuzinjára, annyira megdöbbentette a hangjában bujkáló rosszindulat.

– Hogy nem vágyom semmire? – ismételte. – Nem vágyom semmire? Margaret, vég nélkül sorolhatnám, mi mindent szeretnék.

– Komolyan? – Margaret kétkedését hallva Eliza kezdte elveszíteni a türelmét.

– Igen, komolyan – bizonygatta. – Szeretnék a saját ízlésem szerint öltözködni, elegem van már az idejétmúlt, otromba ruhákból, és szeretnék egész nap festegetni, ha épp ahhoz van kedvem. És szeretném olyan könnyelműen szórni a pénzt, ahogy csak akarom.

Eliza képtelen volt abbahagyni, csak úgy dőlt belőle a szó.

– Jó lenne napközben is begyújtani, jó lenne oda menni, ahová kedvem tartja, de a legjobb, a legeslegjobb, Margaret, az lenne, ha ahhoz a férfihoz mehettem volna feleségül, akit szeretek, és nem ahhoz, akihez muszáj volt. De nem így történt. És ezen már semmi nem változtat, így hát megbocsáss, ha kishitűnek látszom, miután egész életemben egyetlenegy vágyam sem teljesülhetett.

Eliza dühösen megtörölgette a szemét. Mrs. Balfour végre megkapta a hőn áhított könnyeket, de sajnos túl későn ahhoz, hogy bármi hasznukat vegyék.

– Nos – szólalt meg Margaret rövidke hallgatás után –, ez mind valóban nem válhat valóra, de a saját otthonodban bizonyára megpróbálhatsz…

– Soha nem engednék – fojtotta belé a szót Eliza. – Özvegyasszony vagyok, a gyász első évében. A szabályok…

– E-li-za! – vágott közbe Margaret, aki minden egyes szótagot szemrehányón nyújtott el. – Többé már nem Miss Balfour vagy, a szürke kisegér. Grófné vagy. Tízezer holdas birtokod van. Gazdagabb lettél, mint az egész családunk egyben. Nem gondolod, hogy ideje végre megszegni a szabályokat?

Eliza megint csak kikerekedett szemmel bámult Margaretre. Az unokatestvére végül is igazat beszélt, de olyan ügyesen csűrte-csavarta a szavakat, hogy az ember azt gondolhatta, Eliza komoly társadalmi befolyással bír… Ő azonban ezt nem így érezte.

– Eljött az idő, hogy végre a saját életedet éld – folytatta Margaret. – Nem akarom, hogy elszalaszd a lehetőséget. Ó, mit nem adnék, hogy egyszer én is hasonló esélyt kapjak az élettől!

Margaret előrehajolt, a kezét összekulcsolta maga előtt, Eliza pedig magában azt kívánta, bárcsak az unokatestvére kapta volna ezt a hatalmas vagyont, és nem ő. A nála jóval vakmerőbb, eszesebb és persze sokkal szókimondóbb Margaret alighanem a lehető legjobban kihasználná az ölébe hullott lehetőséget. Ráadásul rá is szolgált. Jóval többet érdemelt az élettől, mint amit kapott: a család legutolsó hajadon leányaként örökösen a rokonok gyermekeit pesztrálta, miközben mások ügyet sem vetettek rá. Bizonyára soha senki nem mondta ki, de Eliza tudta, hogy a családjuk reménytelennek tartja a pártában maradt Margaret helyzetét, hiszen a vénkisasszonyok nem sok jót remélhettek az élettől.

Az igazságtalanság még a brandynél is jobban égette Eliza torkát. A férje a végrendeletben állhatatosnak és kötelességtudónak nevezte őt, Somerset pedig az egész vendégsereg előtt kijelentette, hogy Eliza „semmi olyat nem tenne, amivel akár csak egy rosszalló homlokráncolást is érdemel”. Igen, mások mindig is ilyen szemmel tekintettek rá. Ez volt a legfőbb oka annak, hogy a megboldogult gróf nőül kívánta venni őt. Eliza félénkségét látva feltételezte, hogy szelíd, engedelmes feleséget kap, és a házasságuk évei során egyetlenegyszer sem kellett ebben csalódnia. Margaretnek mégis igaza lehetett. Talán most jött el az ő ideje. Talán most jött el mindkettőjük ideje.

– Nélküled képtelen lennék belevágni – mondta megfontoltan Eliza. – Egyedül élni amúgy is a lehető legsúlyosabb illetlenség.

– Ó, a felsőbb körökben rengeteg vénkisasszony és özvegyasszony akad, akit társalkodónőnek fogadhatsz – utasította el finoman az ajánlatot Margaret. – Egy köztiszteletben álló úrihölgy társasága segítene megszilárdítani a társadalmi pozíciódat. Én is szívesen elszegődnék hozzád, de Lavinia megint várandós.

– Lavinia egy hárpia – jegyezte meg Eliza.

– Igen, de módfelett termékeny hárpia – tette hozzá Margaret. – Amint megszületik a kicsi, üzen értem, anyám pedig ragaszkodni fog hozzá, hogy menjek. És ezzel el is dől a dolog. Sajnos nélkülem kell boldogulnod.

Eliza sejtette, hogy Margaret nélkül a nagy eltökéltsége egy hét alatt semmivé foszlik majd.

– Mikorra várják a babát? – tudakolta.

– Ha minden jól alakul, április közepére – felelte Margaret, majd eltűnődve fürkészte Eliza arcát. – Igaz… Laviniának addig nincs szüksége rám.

– Ha írnék édesanyádnak – tűnődött Eliza –, és kérve kérném, hadd maradj velem még három hónapig…?

– Csak amíg meg nem születik a kicsi – vette át a szót Margaret, és a szája sarkában halvány mosoly bujkált. – Három hónap igazán nem nagy kérés.

Egy pillanat erejéig néma csend telepedett rájuk.

– Nagyon, nagyon óvatosnak kell lennünk – szólalt meg végül Eliza.

Margaret arcán immár széles mosoly terült szét.

– Komolyan beszélek, Margaret – figyelmeztette őt Eliza. – Ha egyetlen olyan lépést is teszek, amire Selwynék valamilyen úton-módon rásüthetik az illetlenség bélyegét, azon nyomban az erkölcsi záradékot hozzák majd fel. Ki kell gondolnunk egy indokot, miért nem megyünk vissza Balfourba. Olyat, amit mindenki elfogad.

– És hová megyünk? – tette fel a kérdést Margaret. – Londonba?

– London… – sóhajtott vágyakozva Eliza. Az első és egyben utolsó báli szezonja óta alig járt a fővárosban. Elképzelte, milyen lenne Margarettel Londonban élni önállóan, szabadon, hogy kedvük szerint járhassák a múzeumokat, magukba szívhassák a művészetet és a kultúrát. Májusban nyílik a Királyi Művészeti Akadémia nyári kiállítása, ahol Eliza tizenhét éves kora óta nem járt… De nem lehet.

– Nem mehetek Londonba, amíg a gyász tart – szögezte le. – Ezzel hatalmas szégyent hoznánk a saját fejünkre.

– Akkor másik városba menjünk! – javasolta Margaret. – Ahol nyílik majd lehetőség a szórakozásra akkor is, ha egyelőre nem vehetsz részt nyilvános eseményeken. Mi a véleményed Bathról?

Bath. Eliza alaposan fontolóra vette az ötletet.

– Igen – bólintott végül. – Véleményem szerint ott számtalan lehetőség adódna a visszafogott szórakozásra, és elhíresztelhetném, hogy az orvos gyógyvizes kúrát írt elő. Senki nem tudná meg, hogy ebből egy szó sem igaz.

– Bathban végiglátogathatnám a könyvtárakat, koncertekre járhatnék, és érdekes emberekkel ismerkedhetnék meg – sorolta Margaret álmodozón.

– Igen, így van – bólintott Eliza. – Én pedig… én…

Eliza hangja elakadt, miután egyre több kétely férkőzött a gondolatai közé. Lelki szemei előtt megjelent Mrs. Balfour rosszalló pillantása, és ettől minden lelkesedése elszállt. Igen, az anyja rettentően csalódott lenne. Mint ahogy az apja is. Eliza az ajkába harapott, és a nagyapja festményére pillantott – a bátor kis hajó hatalmas küzdelmek árán marad a víz színén. Margaret halkan, bátorítóan dünnyögött, mintha csak egy megvadult lovat nyugtatgatna, Eliza pedig mélyet sóhajtott.

– Én pedig… divatosan öltözködhetnék? – merengett Eliza.

– Igen! – vágta rá Margaret.

– És festhetnék – folytatta Eliza határozottabb hangon.

– Akár egész nap, ha szeretnéd.

– És… és soha többé nem megyek kényszerből férjhez! – jelentette ki Eliza, és érezte, hogy a torka hirtelen kiszárad. – Ez… ez már a múlté!

Vele szemben Margaret a magasba emelte a poharát.

– Erre már érdemes koccintani – kiáltotta. – Akkor hát Bathra!

3. fejezet

Életének huszonhét éve alatt Eliza nem igazán tett olyasmit, amivel megsértette, megdöbbentette vagy felbőszítette volna az előkelő társaságot. Valószínűleg épp ezért készült hatalmas izgalommal arra, hogy Margarettel együtt végre otthagyja Harefield Hallt. Két héten át tervezték a költözést, minden családtagot levélben értesítettek a döntésükről, az utazáshoz pedig elkérték Somerset gróf egyik egyszerű hintóját. Semmi rosszat nem tettek, Eliza mégis úgy érezte, mintha tilosban járnának. Mintha szökni készülnének Gretna Greenbe, valamiféle titkos menyegzőre.

– Kaptál újabb levelet édesanyádtól? – tudakolta Margaret, miközben Eliza szobalánya, Pardle kíséretében a hintóba ültek. Miután nem állt előttük hosszú út – mindössze húsz mérföld –, és a februári reggel kellemes időt ígért, Eliza úgy döntött, hogy nyitott hintón mennek Bathba, és kiélvezik a bágyadt napsütést. A csomagjaikat előreküldék Perkinsszel és két cselédlánnyal együtt. Eliza mindössze őket vitte magával a cselédség tagjai közül, másra nem is mert volna igényt tartani, miután megfosztotta Harefieldet a főkomornyiktól – amire egyébként egyedül azért vetemedett, mert Perkins kifejezetten megkérte rá.

– Bizonyára vár majd egy levél, amikor odaérünk – vélekedett Eliza.

Feltételezte, hogy a Balfour családból senkit nem tölt el örömmel a döntésük, az elhatározását azonban semmi nem ingathatta meg. Szerencsére Margaret mindenben mellette állt, az alaposan kifundált orvosi ajánlás pedig tökéletes ürügyet szolgáltatott, hogy Bathba költözzenek. Mrs. Balfour számtalan levelet írt a leányának, amelyekben a dorgálástól a könyörgésig minden elképzelhető módszerrel igyekezett őt a szándékától eltéríteni, miután azonban a levelekkel nem ért célt, nagy nehezen megengedték Margaretnek, hogy Elizával maradjon, amíg meg nem születik Lavinia gyermeke.

– És Somersettől semmi nem érkezett? – kíváncsiskodott Margaret.

Eliza nem felelt, úgy tett, mint akinek minden figyelmét leköti, hogy a szoknyáját elrendezze maga körül. A lábukhoz forró téglákat tettek, a térdükre meleg takarót borítottak, hogy minél kellemesebben utazzanak, amíg meg nem állnak egy rövid pihenőre. Eliza azonban még így is a legmelegebb – és legelőnytelenebb – öltözékét választotta az útra: egy hosszú ujjú, magas nyakú fekete ruhát vastag gyapjúköpennyel és egy ormótlan főkötővel, amelyben alig tudta elfordítani a fejét.

– Még mindig nem írtál neki? – vonta kérdőre Margaret. – Eliza!

– Írni fogok! – ígérte Eliza. A tervükhöz épp olyan fontos volt Somerset jóváhagyása, mint Mrs. Balfouré, hiszen a gróf bármikor megfoszthatta őt a vagyonától. Eliza azonban hiába ült le vagy tucatszor az üres papírlap elé, egyetlen szót sem tudott leírni. Hogyan fogalmaz az ember hivatalos levelet egy úriembernek, akivel annak idején szerelmes üzeneteket váltott?

– Írok neki, amint odaérünk – fogadkozott.

Hátrafordult, és egy utolsó pillantást vetett a szélesen terpeszkedő birtokra. Még élénken élt az emlékezetében, milyen rémisztően hatott rá Harefield, amikor megérkezett. Tizenhét éves volt, reszketett az idegességtől, és attól félt, hogy egy nap még meggyilkolják ebben az ódon kastélyban. Végül életben maradt, és ma nem a szégyellős Miss Balfourként, nem is egy bátortalan hitvesként, hanem az önálló és magabiztos Lady Somersetként távozik.

– Induljunk, Tomley! – adta ki az utasítást olyan határozottan, ahogy tőle tellett, mire a lovak nagy lendülettel vágtak neki az útnak. Eliza kocsisa megbetegedett, ezért az ifjú Tomley lépett a helyére, ő viszont jóval merészebben bánt a gyeplővel – Eliza ijedten rezzent össze, amikor hatalmas zökkenéssel vágtattak át egy mély gödrön. Szerencsére sem Eliza, sem Margaret gyomra nem fordult fel a nagy rázkódástól.

– Mihez szeretnél legelőször kezdeni? – fordult Eliza Margarethez nem sokkal az indulást követően, miközben kinyitotta a rajzmappáját. Minden ifjú úri kisasszonytól elvárt volt bizonyos fokú műveltség, Eliza azonban a nagyapjának, a Királyi Művészeti Akadémia köztiszteletben álló tagjának hatására szokatlanul magas szintű művészeti képzésben részesült. Igaz, arra senki nem készítette fel, hogy egy vadul zötykölődő hintóban is tudjon rajzolni.

– Mivel gyászolsz, korlátozottak a lehetőségeink… nem mintha téged hibáztatnálak ezért…

– Köszönöm a megértésed – jegyezte meg szórakozottan Eliza. Kérje meg Tomley-t, hogy lassítson? Ez volt az első komolyabb utazás, amely során nem az apja vagy a férje felelt a biztonságért, ezért nem tudhatta, mennyire szólhat bele a kocsis dolgába. Az út egy idő után egészen elkeskenyedett – biztosan nem lesz jó vége, ha ekkora sebességgel száguldanak!

– …de még így is számtalan lehetőség áll előttünk. A Sydney Gardens, természetesen, no meg a forrás gyógyvizét kínáló Pump Room… Tomley, vigyázzon!

Előttük jókora gödör tátongott az út közepén, közvetlenül egy éles kanyar előtt. Tomley hirtelen jobbra rántotta a lovakat, hogy kikerülje a mélyedést, de ugyanabban a pillanatban egy kisebb hintó bukkant fel a kanyarban. Az ütközés egyszerre volt villámgyors és lassú: Tomley még egy nagyot rántott a kantáron, a másik kocsis pedig kétségbeesetten próbálta megállítani a lovait, de elkerülhetetlen volt, hogy egymásnak szaladjanak. A kerekek éles csikorgással ütköztek össze, és mindenfelé kisebb-nagyobb fadarabok repültek szét. Eliza és Margaret kétségbeesetten kapaszkodtak egymásba. A nyitott hintójuk az ütközés után az ellenkező irányba sodródott, az üléspárnák, a takarók és a kézitáskák pedig szanaszét szóródtak.

A hintó imbolyogva lelassult, majd végül hatalmas csattanással megállt, ahogy a másik kocsi is. A mozdulatlan járműveket néma csend vette körül, egyedül a fák ágai közt repkedő madarak furcsán békés csivitelése hallatszott.

– Jól van mindenki? – kérdezte Eliza akadozó hangon.

– Igen… azt hiszem – felelte Margaret, és felnyúlt, hogy megigazítsa a félrecsúszott főkötőjét.

– Pardle? Tomley?

– Igen, asszonyom – suttogta Pardle, és olyan erősen markolta a hintó oldalát, hogy elfehéredtek az ujjai.

– Bocsánat, asszonyom, nagyon sajnálom – hebegte Tomley, majd leugrott a bakról, hogy megnézze a lovakat. Szegény párák rettentően megrémültek, a szemük felakadt, a szájuk habzott. Az út túloldalán a másik kocsis szintén a lovaival foglalatoskodott.

Eliza végigsimította mindkét karját, mintha így meggyőződhetne arról, hogy minden porcikája egyben maradt. Csodával határos módon Margarettel mindketten sértetlenül vészelték át a balesetet, bár Margaret egészen elsápadt a szeplői alatt, Eliza pedig csillapíthatatlanul reszketni kezdett.

A néma csendet egy ajtó hangos nyikorgása törte meg, és a másik hintóból lassan előlépett egy férfi. Az illető magas volt, a bőre barnás, az arcát sötét, hullámos haj keretezte. Eliza és Margaret zilált, csapzott külsejével ellentétben az ő megjelenése tökéletesnek tűnt, a balesetről egyedül a kalapja árulkodott, amely az imént még kackiásan állhatott, most viszont bizonytalanul billegett a fején. Meglepve nézett körül. A tekintetével végigpásztázta a saját kocsisát, aztán a nyitott hintót, végül Margaretet és Elizát.

– Ki akarnak rabolni? – kérdezte, de a hangja inkább volt kíváncsi, mint rémült. – Most jön az, hogy pénzt vagy életet?

Eliza értetlenül meredt a férfira. Talán a hatalmas felfordulásban beüthette a fejét?

– N-nem, dehogy! – dadogta.

– Akkor talán az életemre törnek?

– Ugyan már! – tiltakozott Eliza. Mégis mit gondol…?

– Akkor mi az ördögöt akarnak? – ráncolta a homlokát a férfi. – Épp békésen szunyókáltam utazás közben…

Eliza szeme elkerekedett, nem találta a szavakat. Ki a csuda lehet ez az alak? A bőrszíne indiai származásra utal – ami ritkaság itt, vidéken –, az elegáns hintó pedig gazdagságra. Talán egy vagyonos kereskedő az, aki épp a legközelebbi városba igyekszik? Egy kereskedő viszont nem beszélne így egy hölggyel.

– Higgye el, nem készakarva okoztuk a bajt! – háborodott fel Margaret.

– Döbbenetes iramban hajtottak, uram! – A férfi kocsisa, miután megnyugtatta a lovait, vádlón mutatott Tomley-ra.

– Csakúgy, mint ön – vágott vissza Tomley.

– Egyezzünk meg abban, hogy mindketten hibásak – lépett közbe gyorsan Eliza, mielőtt még elharapóztak volna az indulatok.

– Ez az ítélet csöppet elhamarkodottnak tűnik – szólalt meg az úriember, és a szája finom mosolyra húzódott, mintha szórakoztatónak találná a történteket. – Nem kellene a bíróságnak alaposan megvizsgálni a bizonyítékokat, mielőtt ítéletet hirdetne?

– Örülök, hogy ilyen jól szórakozik, uram! – jegyezte meg csípősen Margaret.

– Én magam is – bólintott a férfi. – A humorérzék az ember legnagyobb kincse.

Eliza kábán megigazgatta a főkötőjét. Az útjuk korántsem alakult olyan jól, mint gondolta, és ha hitt volna abban, hogy a könnyek segítenek, keserves sírásra fakad. Mostanra már Peasedownnál kellett volna járniuk, ahol egy kellemes villásreggelit költhettek volna el, ehelyett a semmi közepén rekedtek egy vadidegennel, aki a szavai alapján már-már holdkórosnak tűnt.

– Tomley? – fordult a kocsis felé. – Folytathatjuk az utunkat?

A kocsis a fejét ingatta.

– A bal kerék küllői eltörtek – felelte a károkat vizsgálva. – De ne nyugtalankodjon, méltóságos asszonyom, Peasedown csupán három mérföldre van. Magammal viszem az egyik lovat, és hozok egy kerékgyártó mestert.

– Bennünket itt hagy? – csodálkozott Margaret. Eliza gyászruhát viselt ugyan, de még így sem szívesen maradtak magukra teljesen védtelenül az országút közepén. Arról nem is beszélve, mekkora illetlenséget követnének el ezzel. De mi mást tehettek volna? Eliza az égre emelte a tekintetét.

Megfogadta, hogy nem sír. Nem, nem sír. De miért sújtja őket ekkora balszerencse éppen akkor, amikor új életet akarnak kezdeni?

– Távol álljon tőlem, hogy beleártsam magam a dolgukba – szakította félbe Eliza merengését az úriember hangja, amely továbbra is bosszantóan jókedvűnek tűnt –, de a hintóm teljesen érthetetlen módon sértetlennek tűnik. Örömömre szolgálna, ha elvihetném a hölgyeket mondjuk Peaseburybe vagy Peasedownba, ahol behúzódhatnának a fogadóba a hideg elől.

Az ajánlat csábítóan hangzott, olyannyira, hogy Elizát nyomban kirázta a hideg, mintha a teste is az úriembernek adna igazat, ő azonban elutasítóan rázta meg a fejét.

– Igazán kedves öntől, de nem fogadhatom el.

– Igazán kedves tőlem – értett egyet a férfi –, és kérem, ne tartson faragatlannak, de határozottan ragaszkodom hozzá. Nem hagyhatom önöket itt, az út szélén.

– Így lesz a legjobb – ellenkezett Eliza.

– Nem tehetem – erősködött a férfi. – Ez szembemenne azzal a lovagias illemkódexszel, amelyet Etonben mindannyiunknak kívülről kellett fújni. „Egy úriember nem hagy az út szélén úri kisasszonyokat, akiket felfalhatnak a medvék.”

Eliza fejében megfordult a gondolat, hogy az ütközésnél talán agyrázkódást kapott, és ez az oka a különös látomásainak.

– Angliában nem élnek medvék – jegyezte meg Margaret.

– Ezt az etoniekkel kellene megvitatnia – jelentette ki teljes komolysággal a férfi.

– Mivel nem ismerjük önt, nem lenne ildomos önnel tartani – vetette fel Eliza.

– Nos, ezen könnyen segíthetünk egy egyszerű bemutatkozással – vágta rá az úriember, és mélyen meghajolt. – Melville vagyok.

Margaret döbbenten kapta fel a fejét, Tomley pedig elfojtott egy meglepett kiáltást.

Ó, hát persze!

A Melville család a brit arisztokrácia egyik legősibb klánja volt, ahol a gaztettek terén minden egyes nemzedék túltett az előzőn. A hetedik gróf, „Őrült Jack” állítólag egy vagyont kártyázott el, a nyolcadik gróf megszökött otthonról a tizennyolcadik születésnapján, majd egy évtizeddel később a hitvesével, egy indiai nemesasszonnyal tért vissza. A családi hagyományt követve a kilencedik és egyben utolsó gróf romantikus kalandjai szinte hetente jelentek meg az újságok pletykarovatában, ugyanakkor a nővérével, Lady Caroline-nal együtt legalább ekkora hírnevet szerzett az irodalmi teljesítményével. Lady Caroline egy frivol hangvételű, politikai témájú regényt írt, Melville pedig romantikus verseket, amelyekkel a felsőbb körökbe tartozó hölgyeket kápráztatta el.

Eliza tetőtől talpig végigmérte Melville-t, aki épp olyan csinos és jó kiállású volt, amilyennek mondták, bár Eliza korábbi elképzeléseire rácáfolva nem hordott magánál kardot. Azt is megállapította, hogy a férfi öltözéke inkább kényelmesnek volt mondható, mint elegánsnak, a lovaglókabátjának tökéletes szabása, a magas szárú csizmájának finom bőre és a magas hódszőr cilindere ellenben a legkiváltságosabb köröket idézték. Eliza tekintete a férfi arcára rebbent, és csak az összeráncolt homlokát látva döbbent rá, hogy mindeddig önmagáról megfeledkezve, leplezetlenül bámulta őt.

– Nos? – kérdezte Melville, és széttárta a karját, mintha így megkönnyíthetné a mustrát. Eliza arcába vér szökött. – Elfogadják a jó szándékú és nagylelkű ajánlatomat?

– Méltóságos asszonyom, ha megengedi… Nem hinném, hogy illendő… – súgta oda halkan Tomley, Pardle pedig bőszen bólogatott.

Eliza tanácstalanul tipródott magában. Egyfelől nem volt kívánatos hírbe hozni magát egy hírhedt szoknyabolonddal, mondhatni nőcsábásszal, másfelől azonban nem várakozhattak itt az országút szélén a hidegben, amíg Tomley segítséget hoz. Eliza Margaretre pillantott, aki tanácstalanul vonta meg a vállát. Ezek szerint rajta áll, mit tesznek.

– A megboldogult gróf úr nem akarná… – erősködött Tomley, és ezzel meg is oldódott a kérdés.

– A megboldogult gróf úr azonban nincs itt – jelentette ki Eliza. – Most én döntök, és… és én nem kívánok tovább itt rostokolni. Tomley, kérem, segítsen le a hintóból bennünket, jöjjön utánunk a lovakkal, és kerítsen egy kerékgyártó mestert!

– Engedje meg… – A gróf Elizának nyújtotta a karját, aztán a két hölgyet és Pardle-t egy szempillantás alatt beültette a hintójába, amely csodálatosan kényelmesnek bizonyult. Nem sokkal később ő maga is követte a hölgyeket, mielőtt azonban letelepedett volna Elizával szemben, átnyújtotta neki az összesározódott rajzmappát.

A hintó elindult. Eleinte néma csendben üldögéltek. Eliza és Margaret szótlanul nézték Melville-t. Eliza a gondolatai között kutakodott, hogy valami érdekeset mondjon, de semmit nem talált.

Szerencsére Melville gond nélkül felvette a beszélgetés fonalát.

– Egyébként hová utaznak a hölgyek? – kérdezte udvariasan.

– Bathba – felelte Margaret. – Ott maradunk, amíg le nem telik az unokatestvérem gyászéve.

– Ó, igen, kérem, fogadja őszinte részvétem! – fordult Elizához a férfi.

Eliza még mindig nem tudta, miként feleljen az ehhez hasonló részvétnyilvánításokra. Otromba képmutatás lett volna mély fájdalmat színlelni, hiszen a gyásza semmiben sem felelt meg a társadalmi elvásároknak, ugyanakkor az sem lett volna helyénvaló, ha teljes közönyt mutat.

– Köszönöm – felelte rövidke hallgatás után. – És ön merre tart, uram?

– Ó, erre-arra – vont vállat Melville. – Igaz, ma leginkább semerre. Ezek szerint ön művész, asszonyom?

Eliza eleinte nem értette a hirtelen témaváltást, míg meg nem látta, hogy a férfi a mappáját nézi.

– Művésznek nem nevezném magam – felelte.

– Miért nem? Nyilvánvaló, hogy nagyon is tehetséges.

– Honnan gondolja? – kérdezte meglepve Eliza.

– Nyitva volt a mappája – felelte Melville. – Akaratlanul is láttam egy-két művét. Rendkívül élethűen rajzolta meg…?

Melville elhallgatott, de a hangsúlya kérdést rejtett. Jelentőségteljesen Margaretre nézett, Eliza pedig rémülten eszmélt rá, hogy még be sem mutatkoztak.

– Elnézést kérek – pironkodott. – Én Lady Somerset vagyok, ő pedig a kuzinom, Miss Balfour.

Melville udvariasan biccentett.

– Rendkívül élethűen rajzolta meg Miss Balfourt – ismerte el.

Eliza nem tudta, mit felelhetne, ezért inkább másra terelte a szót.

– Őszinte csodálói vagyunk a költészetének, uram.

A gróf minden bizonnyal már ezerszer hallott ilyesfajta dicséretet, Eliza azonban képtelen volt hirtelen ennél találóbb bókot megfogalmazni.

– Igazán kedves öntől – felelte udvariasan a férfi.

– Türelmetlenül várjuk, hogy a legújabb kötetét is olvashassuk – tette hozzá Margaret hízelegve. – Tudja már, mikor…?

Melville korábban megjelent köteteiben, a ’17-ben kiadott Perszephonéban és a ’18-ban kiadott Psychében ókori szövegek romantikus újraköltései szerepeltek, és az olvasói már alig várták, hogy kézbe vehessék az újabb verseskötetét.

– Ha a hízelgő bókjaikkal azt szándékoztak elérni, hogy színt valljak, elérték a céljukat – somolygott Melville –, de attól tartok, nem szolgálhatok jó hírrel: mostanában semmi újat nem írtam.