Szívós Mihály

Jelterek

A jeltérelmélet alapjai és a jeltérelemzés módszertana

SZÍVÓS MIHÁLY

JELTEREK

A JELTÉRELMÉLET ALAPJAI
ÉS A JELTÉRELEMZÉS MÓDSZERTANA

Budapest, 2022

Felelős kiadó: Szívós Mihály

Copyright © Szívós Mihály 2022

Borítóterv: Skrapits Borka

Tördelés: Balázs Ildikó

Nyomdai producer: Wunderlich Péter

ISBN 978-615-01-4988-2

ISBN 978-615-01-6843-2 (epub)

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját. A könyv oktatási, üzleti vagy promóciós célokra is megvásárolható. További információkért vegye fel a kapcsolatot a szerzővel.

TARTALOM

Előszó

Bevezetés

ELSŐ RÉSZ – Jeltérelmélet

Első fejezet – Néhány jeltérpélda előzetes és vázlatos bemutatása

Második fejezet – A tér fogalmának fontosabb eszmetörténeti előzményei és forrásai

I. Tér és hely az ókori gondolkodás történetében

II. A térfogalom átalakulása az újkor elejétől a XX. század elejéig

III. A relativitás elmélete és a térfogalom átalakulása

IV. A térfogalom a közgazdaságtanban

V. A tér új szociológiai és filozófiai koncepcióinak kialakulása és a jelfilozófiai és szemiotikai kutatásának kezdetei

Harmadik fejezet – A tér elméletének filozófiai és tudományos alapkérdései dióhéjban

I. A térelmélet ontológiai megalapozásának néhány kérdése

II. A jeltér fogalmának megalapozása a szociológia és a szocioszemiotika felől

Negyedik fejezet – A jeltérelmélet helye az elméleti szemiotikában

I. A térszemiotika és a jeltérelmélet

II A jelviszony eredendő térbelisége és térszervező hatása

III. A kanti térfogalom újraértelmezése a jel eredendő térbelisége alapján

IV. A tér, a térség és a hely viszonya: a jeltér, a jeltérség és a jelhely

V. A jelhely, a jeltérség és a jeltér mint pragmatikai környezet

VI. A jel, a jelértelmező és a jelhasználó mozgása a jeltérben és annak határán

VII. Kisebb jelterek a nagyobbakon belül

VIII. A jeltér mobilitása és stabilitása

IX. Jelsűrűség és jelterhelés a jeltérben

X. Az intézményesülés jelentősége a jeltér szocioszemiotikai meghatározásában

XI. Centrum és periféria a jeltérben

XII. Az összetett szintaktikai jelalakzatok a jeltérben

XIII. A funkció fogalmának jeltérelméleti értelmezése

Ötödik fejezet – A jeltér kognitív fogalma

I. A kognitív minta koncepciójának előtörténetéből

II. A kognitív minták természetéről

III. A jeltér mint kognitív és gondolkodási minta alapvető sajátosságai

Hatodik fejezet – A jeltérelemzés módszere és helye a szemiotikai elemzés módszertanában

I. A szemiotikai elemzések sajátosságai más tudományterületekről

II. Néhány fontosabb tanulság a más tudományágakban folyó szemiotikai jellegű elemzésekből

III. A jelmetszet részletes fogalma

IV. A jeltérelemzés és a régebbi keletű strukturalizmus módszertani különbsége

V. A szemiotikai elemzés néhány további alapvető sajátossága

VI. A szintaktikai elemzés eszköztára

VII. A szemantikai elemzés eszköztára

VIII. A pragmatikai elemzés eszköztára

Hetedik fejezet – Az élővilág és a társadalom néhány fontosabb jeltere

I. A jelterek ontológiai hátterű felosztása

II. Az oktatási jelterek

III. A biológiai jelterek

IV. A társadalmi nyilvánosság mint jeltér

V. A települések és vidékek sajátos arculatának mint jeltérnek a kialakítása

VI. A képzetes és vegyes összetételű jelterek

Nyolcadik fejezet – A szemiotikai transzferek

I. A jeltérelmélet és a narráció szemiotikai elméletének kapcsolata

II. Intertextualitás és jeltérelemzés

III. A narrációt tartalmazó szöveg mint jeltér

IV. Más szemiotikai transzferek

Kilencedik fejezet – Alkalmazott jeltérelemzés: hogyan építsünk fel egy jelteret?

I. Jelterek alkotása

II. A jelentésképző körfolyamat a jeltér kialakításában

MÁSODIK RÉSZ – Jelterek közös metszetében: a design

Bevezetés

Első fejezet – Néhány fordulópont a design történetéből

I. A funkciót létrehozó technológia és a formaadás különválása az építészet történetében

II. A háromféle technológia szétválasztása a design elméletében és szemiotikai értelmezésük

III. A technológiák változásainak és a formálás szabadságának összefüggései

Második fejezet – Designelméleti kulcsfogalmak jeltérelméleti értelmezése

I. A design

II. A technológia. A fogalom átalakulása és három fajtája a design folyamataiban

III. Az anyag

IV. A funkcióhordozó és formatervezett tárgy

V. A termék életciklusa

VI. A funkció

VII. A forma

VIII. A forma és a funkció viszonyának néhány történeti változása

IX. Formatervezés

X. Tértervezés és -alakítás

XI. A szépség és a hasznosság viszonya

XII. A megengedhetőség

XIII. Az őstípus (archetípus)

XIV. A tárgyváltozatok és az első működő prototípus

XV. A tárgyhasználat kontextusa mint jeltér

Harmadik fejezet – Záró gondolatok

HARMADIK RÉSZ – A jeltérelemzés a képelemzésben

Első fejezet – Előzetes alapelvek a képelemzés jeltérelemzési módszeréhez

I. Az elemzés közelítő jellege

II. Az elemzési célok és szempontok tudatosítása és érvényre juttatása

III. A képköziségnek az elemzésben játszott szerepe

Második fejezet – A kép tematikus részeinek szétválasztása és a belső jelviszonyok feltárása. Néhány további alapelv

I. A kép tematikus részeinek elkülönítése és körülhatárolása

II. A belső jelviszonyok feltárása

III. A perspektíva mint szemantikai, pragmatikai és szintaktikai struktúra

IV. A képköziség néhány példája a flamand tájfestészetben

V. Az egész és a rész közötti közvetítés

VI. A struktúra és a hierarchia többféle fajtája a képelemzésben

VII A kép tartalmának jeltérelméleti pozícionálásáról

Harmadik fejezet – Azonosságok és különbségek a képelemzés és a formatervezett késztermék elemzése között

I. A szemlélői-elemzői és felhasználói pozíció rokonsága

II. Az indexikus és az ikonikus szemléletmód megkülönböztetésének érvényesítése a design elemzésében

Irodalomjegyzék

Borító 2

ELŐSZÓ

Jelen mű úttörő és ezért kísérleti jellegű, ami elsősorban abból adódik, hogy több új tudományos eredménnyel összefüggésben mutatja be a jelterek elemzését. E téma alapos tárgyalására még nem került sor a szemiotikán belül. A jelterek témaköre a térszemiotika mint szemiotikai részdiszciplína fontos része. E részdiszciplínának a rendszeres kidolgozása is hiányzik még. Ez az állapot némileg meglepő annak a ténynek a fényében, hogy a filozófiában, a szociológiában, a pszichológiában, a kulturális antropológiában, az etológiában, az irodalomtudományban, a közgazdaságtanban és a regionális tudományokban már nagyon jelentős eredmények születtek a térrel kapcsolatosan. E tudományoknak az új eredményeire már lehetett támaszkodni. Mindazonáltal alapvető feladatként megmaradt a jelterek elméletének részletes, rendszerező kifejtése, az alapvető szókincs kimunkálása és a gyakorlati alkalmazhatóság bemutatása. Ez utóbbiból pedig már következett az is, hogy az empirikus szemiotikai kutatás alapvető módszertani kérdéseihez is hozzá kellett nyúlni.

E könyv jelentős mértékben annak köszönhetően született meg, hogy az általam alapított és vezetett Budapesti Kortárs Szemiotikai Műhelyben olyan témákkal kezdtünk el foglalkozni, amelyekről azután a kutatás egy későbbi fázisában az derült ki, hogy térszemiotikai síkon is megközelíthetőek és így összekapcsolhatók. Ily módon új értelmet nyert számomra az, hogy visszatérjek egy korábbi, 2010-ben született jeltérelméleti kéziratomhoz, amelyet akkor nem fejeztem be. Külön köszönettel tartozom a Műhely tagjai közül elsősorban Benyovszky Krisztiánnak, Lehmann Miklósnak és Újvári Editnek, továbbá Lajos Veronikának és Nagy Dánielnek, akiknek térszemiotikai témaválasztása, kutatási vázlatai, illetve kérdései és kritikai megjegyzései közvetlenül ösztönöztek arra, hogy a jelentős nehézségek ellenére újragondoljam a jeltérelmélet szélesebb körű megalapozásának és elemzési módszerként való kidolgozásának lehetőségét, és végül könyvet formáljak az eredeti kéziratból. A könyvben esetlegesen előforduló tévedésekért és hibákért természetesen csakis a szerzőt terheli a felelősség.

Külön köszönettel tartozom Wunderlich Péternek, mert a könyv küllemének kialakítása során jó tanácsokkal látott el, és a nyomdai kivitelezés terén is támaszkodhattam sokoldalú és hathatós segítségére.

BEVEZETÉS

A térbeliség és a jel összekapcsolása már akkor elkezdődött, amikor több tudományban széles körben foglalkoztak a térrel. A jelteret mint fogalmat használó tanulmányok azonban alig jutottak túl magának a fogalomnak a bevezetésén, amely pedig jól használhatónak ígérkezik a gyakorlati szemiotikai elemzésben is. A fogalom kifejtésében mutatkozó nagyon jelentős hiányok főleg arra vezethetők vissza, hogy régóta elhanyagolták a szemiotikai szintaktika művelését.{1} Sokkal ígéretesebb helyzet alakult ki viszont a térbeliség tárgyalása számára a többi, az Előszóban már említett tudományágban, így mindenekelőtt a filozófiában, a szociológiában, a gazdaságtudományban, a földrajztudományban és a regionális tudományokban. Ezekben már hosszú ideje és sokkal következetesebben foglalkoznak az ember és a tér viszonyával. E könyv egyik fő feladata az, hogy e kutatások egyes eredményeit a szemiotika eszköztárával értelmezze, kibővítse, és mindezekre támaszkodva először a jeltér fogalmát és azután a jeltérrel mint elemzési kerettel való kutatás módszertanát kidolgozza. Ily módon a térszemiotika is megújul, mint részdiszciplína. A jeltérelméletet szükséges lesz majd összekapcsolni a szemiotika néhány más szakterületével is.

Mint látni fogjuk, a jeltérelemzés nagyon fontos részét képezi a szemiotika módszertanának. A jeltérelemzés alkalmazása megmutatja azt is, hogy a szemiotikus számára nem az az elsődleges feladat, hogy jelekre bukkanjon a jelektől duzzadó világban, hanem az, hogy az aktuális helyzete és célja szempontjából lényeges, eligazító jeleket megtalálja, a befogadó jelviszonyokat feltárja, a jelentéseket tisztázza, és azután mindezt hasznosítani tudja. A jelterekben való szemiotikai vizsgálódás és a jelterek elméletének kialakítása és felhasználása a kutatásban a jeltudomány legelvontabb és legnehezebb részei közé tartozik. Ezt alátámasztják azok a pszichológiai kutatások is, amelyek a térbeli mozgást és a tér érzékelését nemcsak a gondolkodással általában, hanem még az elvont gondolkodással is szorosan összekapcsolják (Tversky, 2019: 82).

A megjelölt egyik fő feladaton belül a célom az, hogy hozzájáruljak a térszemiotikai kutatási eszköztár gazdagításához, amely elengedhetetlen a valódi és képzetes, valamint a vegyes összetételű jelterek feltárásához. Emellett ez az eszköztár különösen alkalmas lehet bonyolult, sok jelalakzatból álló formációk és a közöttük létrejövő kölcsönhatások tanulmányozására. Azt is bizonyítani szeretném, hogy a jeltér egyrészt kognitív, gondolkodási és emlékezési minták kialakulását és felhasználását elősegítő keretként működik, másrészt pedig a kisebb jelterek maguk is ilyen mintákká válhatnak. A megismerés és a problémamegoldás bizonyos helyzeteiben mindkettőt már régóta alkalmazzuk. A jeltérelmélet kognitív része arra a jelenségre koncentrál, hogy a világunkat különálló mentális jeltérmodellek vagy a bennük foglalt nagyobb jelalakzatok segítségével észleljük. Ebben az értelemben a jeltérelmélet egyik forrása a kognitív pszichológia Gestalt-elmélete. Jelen munkában Polányi Mihály nézeteit is figyelembe veszem, aki újszerűen értelmezte az alaklélektani iskola eredményeit. Ő nemcsak a hallgatólagos tudás elméletét kapcsolta nagyon szorosan össze ezzel az irányzattal, hanem a figyelem fogalmát is jóval magasabb filozófiai szinten elemezte, mint ahogyan az korábban történt. Ezen túlmenően tett egy lépést az eredmények szemiotikai értelmezése felé is. Ezen az úton azonban idős kora miatt már nem tudott továbbmenni. A hallgatólagos tudás Polányi megalkotta elméletét a „hallgatólagos tudás általános elmélete” formájában kíséreltem meg továbbgondolni (Szívós, 2017: 269), és ennek egyik fontos iránya az alapvető eszmék szemiotikai értelmezése. Egy további kiindulópont a jeltérnek az a fogalma, amelyet A jeltől a kódig. Rendszeres szemiotika című könyvemben már kifejtettem (Szívós, 2012: 173-177), és még korábban bioszemiotikai kontextusban tárgyaltam (Szívós, 2008: 17-21).

A jeltérelmélet a kifejezetten széles ívű szemiotikai és interdiszciplináris alapkutatásokhoz is keretfogalomként szolgálhat, miként új, valóságos és képzetes, valamint vegyes összetételű jelterek tudatos kialakításához is. Emellett az alkalmazott szemiotikai vizsgálatokban és a jelalkotási folyamatokban, kiváltképpen a bonyolultabb jelalakzatok megtervezéséhez és kialakításához szintén sikeresen felhasználható. A jeltérelmélet megalapozásából fakadó eredmény az is, hogy az egyik valóságos jeltér szerveződésében és működésében mutatkozó törvényszerűségeket és sajátosságokat pontosabban össze lehet hasonlítani más jelterekével. Ily módon az alkalmazás területén is egyes jelterek a más jelterekből nyert tanulságokkal továbbfejleszthetők.

A jeltérelemzés felhasználásának sok gyakorlati területen lehet jelentősége. Elegendő például arra utalni, hogy egy közlekedési jeltér jó megszervezése csökkenti a balesetek számát és akadálymentesebbé, folyékonyabbá teszi a közlekedést. Az oktatási jelterek okos kialakítása ugyancsak nagy mértékben javíthatja a tanítás és a tanulás hatékonyságát. Egy további előny az, hogy a jelterek elemzése révén valószínű következtetéseket megengedő mintákat fedezhetünk fel, amelyek felhasználásának pontossága idővel valamelyest növelhető lesz. Az emberi létezés tereit a jelterek vizsgálatának segítségével jobban összehasonlíthatjuk, és többszörös funkcionalitásukban elemezhetjük. Éppen a jeltér fogalma teszi megfoghatóbbá a társadalmi tér meglehetősen elvont és nehezen érthető fogalmát is. Lehetőséget ad a társadalom szövetének finomabb felbontásban való vizsgálatára.

A jeltér jelen elméletének kifejtése során kényszerűen szembesültem azzal a helyzettel, hogy a már említett szemiotikai szintaktikai hiányosságok mellett az elméleti szemiotika fogalmi apparátusában is jelentős hiányosságok mutatkoznak. Így például teljesen hiányzik a jelmetszet fogalma, amely nélkül az érzékelési folyamat szemiotikai leírása igen nehézkes lenne. Ez azt vonja magával, hogy e hiányok legalább egy részét pótolni kell. A többféle nehézség megoldására tett próbálkozások alapján is jelen mű úttörőnek számít. A kutatás során az a szándék is vezetett, hogy a már meglevő legfontosabb szemiotikai kategóriákat a jeltér általános fogalmával összekapcsoljam.

A jeltudományi hiányok felsorolásához hozzátartozik az, hogy annak a fogalomkészletnek a legnagyobb része sincs még kidolgozva, amelyik a szemiotikán belül alkalmazandó hermeneutikai megközelítéshez szükséges Ezért néhány fogalmat ezen a területen is bevezetek majd, mivel a jeltérelmélet tágas és ösztönző keretet biztosít a szemiohermeneutikai módszer alkalmazására. Ezek között kiemelkedően fontos a jelentésképző körfolyamat itt bevezetendő fogalma, amely a hermeneutikában leírt értelmezési körfolyamat inverze. Ez már azokhoz a szemiotikai transzferekhez kapcsolódik, amelyek szintén a jeltérelmélet hozadékaiként jelennek meg, amint ez majd megmutatkozik a jeltér és a narráció fogalmának összekapcsolásakor is. A szemiotikai transzfer olyan intradiszciplináris eljárás, amelynek révén a szemiotika egyik területéről egy problémakör valamely részét átvisszük egy másik területre, hogy annak eszköztárát is kipróbálhassuk rajta. Sor kerül majd néhány olyan alapfogalom meghatározására is, amely ebben a kontextusban is jól használható. Az ilyen transzferek más tudományágakban is lehetségesek: így például a matematikában algebrai problémákat lehet megoldani geometriai módszerekkel.

A szemiotikai elemzésben napjaink gyakori problémái közé tartozik, hogy azok tárgyválasztása nagyon esetleges. Széleskörű kedveltségnek örvendenek a kultúratörténeti érdekességek és a különleges helyek feltűnő jeleinek a leírásai. Ezek bemutatása azután gyakran – szemiotikai szempontból legalábbis – meglehetősen jellegtelenül megy végbe, mert a kutató alig használ szemiotikai kategóriákat és fogalmakat, vagy, rosszabb esetben, egy másik tudomány módszertanával elvégzi az elemzés és az összerendezés munkáját és a végeredményt néhány szemiotikai fogalommal „feldíszíti”. Ezenfelül tématörténeti szempontból sem helyezi kellő mértékben kontextusba a vizsgálat tárgyát, ami pedig minden valódi kutatás eredményességét képes fokozni és így a későbbi, hasonló vizsgálatokat támogatni. Az e téren tapasztalható hiányok között is kiváltképpen az elemzés szintaktikai oldalának teljes, vagy szinte teljes elhanyagolása kínálkozik még megemlítendőnek.

Szintaktikai kutatások nélkül nem lehet azon a helyzeten változtatni, hogy a jeltér meglehetősen üres, vagy szinte teljesen üres fogalom marad. A jeltér elemzésének szintaktikai részében ugyanis azt vizsgáljuk, hogy számos jel és jelalakzat hogyan tölti ki és határolja, vagy belsőleg tagolja a teret vagy tereket, az egymásmellettiség milyen formái alakulnak ki és azok miként vannak jelen a térségekben, a jeltér kisebb részeiben, és hogyan kapcsolódnak össze a jeltér egy-egy helyén, és hogy ezek a jelhelyek és jeltérségek hogyan alkotják a jelteret mint egészet. A jeltérelmélet keretében fölülről, mintegy madártávlatból, de amellett belülről, a saját belső terükből kitekintve is vizsgáljuk a szintaktikai alakzatok egymáshoz való viszonyát. Ezt a vizsgálatot a makrohálózatok hálózatelméleti elemzéséhez lehetne hasonlítani.

A jeltér itt kifejtett fogalma és leírása egyrészt gyakorlati példák elemzésére, másrészt az elméleti szemiotikán belül a szintaktikai alakzatok, funkció-meghatározások, szemantikai és pragmatikai kulcsfogalmak, jelosztályozások, és más elemek felhasználására támaszkodik. Hangsúlyosan figyelembe veszem a tér gazdasági és földrajtudományi fogalmát, a társadalmi terek szociológiai feldolgozását és az építészet és a design térkezelését is, de a jelterek, mint majd látni fogjuk, elsősorban a bennük levő jelek és jelalakzatok és a közöttük kialakult viszonyok, valamint mozgásaik alapján határozódnak meg akkor is, ha esetleg egy másfajta, társadalmi jellegű térrel földrajzilag teljesen egybeesnek.

A valóságos, külső világunk részeként létező jelterek mellett, mint amilyenek a biológiai vagy közlekedési jelterek, vannak legalább részben vagy egészen képzetes jelterek is, amelyekben szintén kialakuló, fejlődő és átalakuló jelviszonyok működnek A képzetes jelterek annak bizonyítékai, hogy a kognitív megismerési mintáink között nagyobb jelalakzatok és kisebb jelterek is vannak, amelyeket akár heurisztikus céllal is felhasználhatunk. A strukturalizmus mérsékeltebb irányzataiban felbukkantak az alaklélektanból kölcsönzött gondolatok, és ezek alapján a struktúrákat észlelési vagy elemzési mintaként is értelmezték amellett, hogy egyes irányzatok a valóságos, objektív struktúrákat is elismerték. A probléma a struktúra fogalmával volt, amely a neki tulajdonított sokrétű funkciókhoz képest meglehetősen egysíkú és merev maradt.

Az egyes tudományok belső struktúrája és részdiszciplínák alkotta összetétele folyamatosan változik. A szemiotika huszadik századi művelésének az egyik igazi sikertörténete a bioszemiotika fejlődése volt, ami számos új kérdés forrása lett az általános szemiotika számára is. Az egyik ilyen probléma a bioszféra szemiotikai leírása, hiszen éppen a legáltalánosabb kategóriákat igen nehéz meghatározni. A régi szemiotika több szempontból is még erősen antropocentrikus volt, hiszen szinte kizárólag a jelalkotó és jelértelmező ember szempontjából vizsgálta az általa teremtett jelek felfogását, és a társadalomban kialakult jelrendszereket, valamint az emberi nyelvet tekintette általános modellnek. Ebből a szemléletből fakadt a nyelv szemiotikai jelentőségének nagyfokú túlbecsülése is. A jeltér fogalma tehát azzal is bővíthető, hogy valamennyi élőlényt, mint létező jelkibocsátó és jelérzékelő lényt vesszük tekintetbe, amelyeknek jelkörnyezeteik vannak. Ekképpen egyrészt az egyes élőhelyeket tekinthetjük jeltereknek, de az egész bioszférát is mint egy óriási, végtelen komplexitású jelteret határozhatjuk meg.

Miközben a bioszemiotika kibontakozott, azonközben, amint az az új diszciplínáknál is gyakran előfordul, egyes szemiotikai fogalmakat túlértékeltek, míg másokat elhanyagoltak vagy egyoldalúan határoztak meg. Az utóbbiak körébe tartozott a szemiózis fogalmát annak ellentéteként kiegészítő jelpusztulásé (Szívós, 2001: 504-505). A jelpusztulás vagy jelelhalás fogalmának elhanyagolása kihatott a bioszemiotikai szemiózis fogalmára, amely túlságosan előtérbe került, miközben a környezetvédelem eszmevilágának folyamatos erősödése indokolttá tette volna a jelelhalás problémáinak határozottabb felvetését is. A jelelhalás szemiotikai kutatása világossá tette volna azt, hogy a szemiózis nem egyedüli központi fogalma a szemiotikának, hanem az ellentétes fogalmával együtt párt alkot. A jeltérelmélet segítségével a bioszemiotikán belül ez a probléma is jobban kezelhetővé válik.

Az egyelőre még kevésbé egyöntetűen elfogadott, hogy az élő anyag és a társadalom világán kívül nincsenek jelviszonyok, mert azokhoz jelértelmezők is kellenek. Így a jelviszony létrejöttének az egyik feltétele egy élőlény, legalább egy egysejtű létezése, amelynek számára, létfenntartása vagy szaporodása szempontjából, egyes jeleknek fontos, eligazító jellegű jelentése lehet.

A jeltérelmélet kifejtése során, amennyire lehet, kerülni fogom a térre vonatkozó metaforikus kifejezések használatát. Az olyan megfogalmazások, mint hogy „átépítik”, vagy „kibontják” a teret, olyan tulajdonságokkal kapcsolják össze azt, amelyek inkább azon dolgokhoz tartoznak, amelyek benne fellelhetőek. Ezt az is indokolja, hogy a tér fogalmában – nemcsak a szemiotikában, hanem más tudományágakban is – jelen van egy ontológiai eredetű kettősség: egyrészt valamit jelöl, amiben az ember folytonosan jelen van és tevékenykedik, és azt meg is ismeri, másrészt olyat jelöl, amelyre az ember célirányos tevékenysége irányul, mint külső dologra.

ELSŐ RÉSZ
Jeltérelmélet

Első fejezet
Néhány jeltérpélda előzetes és vázlatos bemutatása

A mindennapi jelterek egyik leggyakoribb formája a közúti közlekedésé, amely földrajzilag is jól meghatározható helyekhez kötődik. Amikor járművet vezetünk közutakon, akkor ilyen jelterekbe lépünk be. A közút és közvetlen környezete maga egy jeltér, mert ahogy megyünk rajta, az út mentén, de magán az úttesten, és afölött is felfüggesztve, folyamatosan sorakoznak többnyire jól rendezett jelek és jelalakzatok, amelyek szabályozzák a közlekedést, és amelyek egymástól nem függetlenek. A mértani formájukat tekintve a közlekedési jelterek leginkább hosszan elnyúló, keskeny területrészekből állnak. Sem a tartalmuk, sem az alakjuk nem zárja ki azt, hogy ne lehetne bennük nagyon sok másféle jelet találni, hiszen a földrajzi terület élővilága is mindig megtalálható bennük, ahogy az egyes fajok jelvilága is. Mégis azért használhatjuk a közlekedési jeltér megnevezést, mert itt megtaláljuk azokat a közlekedési szabályzat által előírt táblákat és más jeleket, amelyeket szabványkövető módon alakítottak ki és helyeztek el, és amelyek egymással is összefüggésben a funkcióiknak megfelelő szabályozást meg tudják valósítani. Ezért ezek a közlekedési táblák, útfelfestések és jelzőberendezések mind intézményesült jelek. Ha azonban ezeket a táblákat és berendezéseket mind egy raktárban találnánk meg felhalmozva, akkor azt nem nevezhetnénk közlekedési jeltérnek, mert ez a készlet nem lenne közlekedési szempontból jól rendezett és összefüggésekbe állított. Az egyes jeltereket tehát valamilyen mértékű belső rendezettség jellemzi.

A jelterekre, és így a közlekedési jelterekre is jellemző, hogy bennük különféle jelalakzatok vannak, amelyek között számos jelsor található. Így például a vasúti átkelő jelzése fehér alapon három, kettő majd egy ferde piros vonalat mutató, hosszúkás téglalap alakú tábláival olyan jelsor, amelyet a jeltérben előrehaladva tudunk leolvasni és értelmezni. Ez tipikus példa arra, hogy egy jelértelmező hogyan használ egy jelteret.

Egy közlekedési jeltérnek a viszonylagos zártsága „nem látszik”, de akkor nyilvánvalóvá válik, amikor további jeleket szeretnének önkényesen belevinni. Magyarországon egy törvény parancsolta a közlekedési jelterek határain kívülre az országutak mellett elhelyezett nagyméretű reklámfelületeket. A hirdetői lehetőség és szándék világosan megfejthető: mivel az országúton közlekedők, kiváltképpen a járművezetők úgyis kénytelenek figyelni a közlekedési jeleket, és közülük az útszélen elhelyezett táblákat is, és az azok közé vagy közelében elhelyezett reklámfelületeket sem kerülheti el a tekintetük. Így azok szintén kifejthetik a hatásukat, noha a közlekedési táblákkal való versenyük az autóvezető figyelméért kifejezetten káros közlekedésbiztonsági szempontból. Ezt az intézményesült jelteret azonban az említett törvénnyel, éppenséggel mint jelteret, megvédték, miközben természetesen a törvény szövegében nyoma sincs szemiotikai indoklásnak. Ez a védelem ugyanakkor a közlekedési jeltérnek még a földrajzi határait is világossá tette.

A társadalmi nyilvánosság nagyon jól láthatóan jeltérként is működik, nemcsak a politikai és társadalmi véleménynyilvánítás és a közakarat kohójaként. Ennek szemléltetésére egy példát választok az antikvitásból. A politikai és a vallási hatalom játéktereként Augustus korára Róma városközpontján belül már jól kifejeződtek a társadalmi viszonyok: „Az augustusi emlékművek Róma központi helyét mutatták. A leginkább érzékelhetően ez az augustusi Fórumon jelent meg, amely éppen a város szertartásközpontja volt. Nem csak azért, mert a Fórum vált azzá a hellyé, ahonnan a birodalom hadvezérei eleget téve kötelességüknek elindultak a városból messzi útjaikra a provinciák felé; az a hely is volt, amelyet felékesítettek a birodalom szimbólumaival. A Fórumot olyan szobrokkal rakták tele, amelyek Róma birodalmi hódításait ünnepelték, olyan különböző hadvezérek képi ábrázolásaival (plusz képaláírásokkal) díszítették fel, akik Róma terjeszkedését irányították. Az egész a római történelem bemutatása volt és azt sugallta, hogy kapcsolódik a hősöknek ahhoz a felvonulásához, amely Aeneasnak az alvilágban tett látogatása során zajlott le, és amely magában foglalta Róma jövőbeni történelmét. A győzelmi emlékművek szintén átformálták a régi római Fórumot. A Campus Martiuson egy Egyiptomból zsákmányolt obeliszket állítottak fel. Az Ara Pacis a győzedelmes békét is ünnepelte úgy, hogy a Itália virágzását a sikeres hódításnak tulajdonították. Augustus saját háza a Palatinuson egy győzelmi emlékmű volt; lévén, hogy nagyon közel volt Apollón isten új templomához, akit Augustus védőistenének tekintettek, és akiről azt feltételezték, hogy az actiumi tengeri csatában a domináns istenség volt. … Róma városának emlékművekkel való teleépítése teljesen arról szólt, hogy bizonyos rögzített jelentéseket és emlékeket teremtsenek a város nyilvános tereiben; továbbá arról, hogy ezeket a római múlt nagyon sajátos narratíváján belül pozícionálják. Számunkra nagyon fontos módon a monumentalitás fegyelmező hatása leszivárgott egészen a városnegyedeknek és azok egyedi polgárainak szintjéig. Az Augustus által kezdeményezett lex Julia theatralis például a színházban ülésrendet írt elő (meghatározott ruházattal együtt), és ezzel biztosította azt, hogy a római nép saját maga előtt rangok szerint és fegyelmezetten mutatkozzék meg. A város polgárai már a mindennapi élet ama fegyelmező struktúráin belül voltak elhelyezve, amelyeket a birodalmi központ kényszerített rájuk. Rómának Augustus uralma alatti fegyelmezését úgy lehetett észlelni, mint a birodalmat a háztartással összekapcsoló teljes térbeli rendszer kikényszerítését és megvalósulását, melyen belül azután az egyén helyét gondosan egy koreográfiába szőtték bele.” (Spentzou, 2018: 23-24) Az ekkor a becslések szerint kilencszázezer lakost számláló Róma építkezését, különösen a központi részeken, mindinkább áthatotta a politika és a birodalmi gondolkodás. Az idevágó jelképeiknek és sok más jelüknek meg kellett jelennie a köztereken és magukon a középületeken kívül és belül egyaránt. A színházban viselt ruházatnak jeleznie kellett a néző társadalmi rangját és hovatartozását, amely jelzések – éppen az említett törvény révén – intézményesült jelekké és a színház mint jeltér alkalmi részeivé váltak. A kialakult római társadalmi rend jól példázza azt is, ahogyan a közjelek és az intézményesült jelek képesek szabályozni egy nép mindennapi életét és tevékenységeit a nyilvánosság térségeiben.

A jelterek kialakítása az oktatást is elősegíti, ahogyan azt a római városi nyilvánosság centrumát alkotó központi jeltér is megvalósította: az ott járó polgárnak történelmi ismeretekkel és erkölcsi példákkal egyaránt szolgált. Az oktatás mai hétköznapi világában – az iskolán belül – már most is, mindenféle szemiotikai tudatosság nélkül – kis jeltereket alakítanak ki. A speciálisan egy tantárgy számára kialakított és felszerelt oktatótermek jó példái ennek. Ugyanakkor napjainkban még erősen kétséges az, hogy szemiotikai szempontból eléggé tudatos-e a tantermek felépítése, belső kialakítása és kihasználása.

A jeltérre egy további, nagyon jellegzetes, ha nem is hétköznapi, de nem kevésbé gyakorlati példa a filmforgatás. Ennek lebonyolításához több, egymást hagymahéjakként magukba foglaló jeltérre van szükség. A filmforgatásnál valósul meg a leginkább áttekinthető módon a többszörös jeltér, amely nagyon gyakori jelenség a társadalomban. Első körben létrehozzák a stúdión belül a forgatás stábját, hozzárendelik a technikai személyzetet és felvázolják a munkamenetet. Maga a stúdió is a külső világhoz mérten egy elkülönült jeltér. Felépítenek stúdión kívüli jeltereket is, és ezek a film forgatásának külső helyszínei. Jelen esetben ez a külső különálló forgatási helyszín azért tanulságos példa, mert az említett módon több jeltérből áll. Kialakítják a forgatási helyszín technikai feltételeit és kijelölik ennek külső határait. Itt figyelmeztető jelzéseket tesznek ki, pl. „Vigyázat, filmforgatás!” vagy „Belépni tilos!”, és ha szükséges, elkerítik a helyszínt részben a balesetek, részben pedig a többi jeltér megóvása érdekében. Ez az első és külső jeltérhatár, amely a befogadó nagy jeltértől elválasztja a forgatás első jelterét. A második jeltér a technikai személyzet mozgását hivatott magában foglalni: ki hova és meddig mozog forgatás közben, honnan jön és merre megy a világítás és a hangosítás, merre vezet a kamera pályája, ki hova ülhet vagy állhat. Kijelölik a kamera induló helyét, a rendező helyét, a rendező asszisztensének a helyét. Ez a második jeltér, amelyet kialakítanak, amelynek szintén van belső és külső határa. A harmadik jeltér ezen belül az, ahol a film cselekményének aktuális része zajlik. Ennek is kijelölik a határát, ami különösen az operatőr, de a szereplők számára is fontos. Ez a jeltér esetleg maga is lehet kétszeres, magában foglalva még egy kisebb jelteret. Például gondoljunk arra, ha a Hamlet filmváltozatában éppen a királyi udvarban fellépő színjátszók előadásának jelenetére kerül sor. A film cselekményének jelterén belüli, tehát már a negyedik jeltér részei egészen kis méretűek, amelyeken belül a szereplők gesztusokkal, testtartással jelölik ki azokat a kis, személyes térségeket és helyeket, amelyekben, illetve amelyeknél ők, mint a színházon belüli színház szereplői, mozogni fognak, és amelyeket bizonyos mértékig meg kell óvniuk a dialógusok során. Az is látható, hogy mint a hagymahéjak, az egyes jelterek, miközben saját határaik vannak, a másik jelteret magukban foglalják. A határok azonban nem jelentik azt, hogy ne lehetne az egyikből a másikba átlépni. Kisebb stábok esetén előfordulhat, hogy nincsenek külön határjelek kitéve, de a gyakorlott munkatársak a kihelyezett tárgyakról, kulisszákról tudják, hogy határjel-funkciójuk is van, és a gyártásvezetés és a forgatókönyv utasításaiból kiindulva magukat e tárgyakat határjeleknek is tekintik. Ily módon mondhatni, hogy egyes funkcionáló jelek jelhordozói az adott cél érdekében vannak kialakítva, míg mások egyéb funkcióik mellett a közreműködők számára határjelek funkcióját is betöltik. Hasonló jeltérszerkezetet láthatunk a színházi próbákon és előadásokon, ahol külső közreműködők a saját jeltereikből segítik a színpadon mint az egyik jeltéren dolgozó színészeket.

A nyomozó munkája vagy a helyszínelő közlekedési rendőr felmérései világosan mutatják, hogy jeltér körülhatárolására törekednek a pontosság és az eredményesség érdekében. A nyomozó gondosan meghatározza a tetthelyet és körülkeríti azt, hogy megóvja az ott levő nyomokat. A helyszínelő rendőr a baleset helyét keríti körül szalaggal, ha szükséges, és lefényképezi a nyomokat, a szétszóródott tárgyak helyét megjelöli, és ugyancsak képeket és vázlatokat készít róluk. A további munka során még részletesebben meghatározzák azt, hogy mit tekintenek jeleknek, rangsorolják őket, majd elkezdik a köztük levő összefüggéseket vizsgálni. Itt derül ki az, hogy mely jelek alkotnak a körülhatárolt jeltéren belül jelalakzatokat, és hogy azok felépítéséből és az egyes elemeikből mire lehet következtetni az egész jelteret illetően, majd az elemzés ismét visszafordul a részletek felé és újrastrukturálja a jelalakzatokat. A múlt nyomait kutató régész abban a tekintetben nagyon hasonlóan jár el a helyszínelő közlekedési rendőrhöz és a tetthelyet feltáró és elemző nyomozóhoz, hogy szintén körülhatárolja a maga vizsgálódási területeit, gondosan feltárja és részletesen leírja a talált régi használati tárgyakat, fegyvereket, valamint az események egyéb nyomait. Mindezeket jelekként kezeli ahhoz, hogy az ott jóval korábban lezajlott emberi tevékenységekre és az ott lakott embercsoport életmódjára következtessen. Mindhárom esetben a vizsgálódásnak egyrészt határozott céljai, másrészt kijelölt dimenziói és határai vannak, harmadrészt pedig jeltér-kialakító és -elemző szemléletmód kapcsolódik hozzájuk. Erről a szemléletmódról már most kijelenthető, hogy a részek és az egész közötti oda-vissza gondolati mozgás szervesen hozzátartozik. Mindeme tevékenységeknek kiemelt jelentőségük van általában a szemiotikai elemzés módszertana szemszögéből.

A fizikailag is pontosan leírható jelterek mellett olyan képzetes jelterek is kialakulnak, illetve kialakíthatók, amelyek földrajzi helyhez nem köthetők. Az irodalmi művekben a nyelven keresztül ilyenek is felépülnek, és a játékfilmeken belül számos jelenetben ilyeneket látunk. Az interneten pedig már folyamatosan termelődnek a sémaszerűen felépített jelterek. A képzetes jeltér kialakulására és mentális felhasználására nagyon találó példa az „emlékpalota” módszere az emlékezést segítő technikák tárházából. Már régen észrevették, hogy az emberek sikeresebben fel tudják idézni a térbeli pontokhoz kötött emlékeiket. Ezt a módszert alkalmazza nagyon sok olyan versenyző, aki memória-versenyeken vesz részt. Nagyon fontos előfeltétele a sikeres alkalmazásnak, hogy a versenyző a kiválasztott teret nagyon részletesen ismerje és gondolatban a részletekkel együtt fel tudja idézni. Ennek a módszernek igazi szemiotikai háttere van: az emlékek gyors és hatékony bevésésére törekvő versenyző valójában jelviszonyokat hoz létre, amelyek az egyes térbeli pontokat a megadott adatokkal kapcsolják össze. A tér egyes pontjai vagy jelhelyei tehát az egyes megjegyzendő adatokat jelölik. Az így keletkezett jelviszonyok révén kialakult térbeli sorrend abban is segít az emlékezőnek, hogy ne keverje össze az adatokat, hanem azokat az eredeti sorrendjük szerint tudja felidézni.

Az internet kialakulása nagyban hozzájárult az informatikai jelterek kialakulásához. A keresőprogramoknak azon részei, amelyek egy internetező számára válogatják össze a tartalmakat az előző választásai alapján, olyan jeltereket alakítanak ki számára, amelyeknek a határai tágulékonyak. A felkínált választási lehetőségeknek az elrendezése és az elemek összefüggése jeltérszerű szerveződést mutat. Mivel a valóságos mindennapi világunkat is etikai és kognitív értékrendünk szerint észleljük, ezért az észlelt elemek mint jelek és jelalakzatok között összefüggések alakulnak ki és azokat a saját jelterünk részeiként azonosítjuk. Az említett program által összeválogatott és egyesített internetes tartalmak a saját jelterünket legalább vázlatosan leképezik és bizonyos mértékig helyettesítik. Ez olyan hatást is kelthet, mint az, amikor a biztonsági kamera manipulálása után az őr már nem a valós helyzetet, hanem a helyébe állított teret és annak előzetesen felvett mozgásait vagy nyugalmát látja. Ily módon alakulhat ki az az információs vagy kommunikációs buborék, amelyről úgy vélik, hogy a világhálót használó személyt hosszabb távon egyrészt elszigeteli az általa eddig egyáltalán nem keresett tartalmaktól és webhelyektől, másrészt eltávolítja a saját mindennapi világának a pontosabb megértéséről.

A gazdaságföldrajz társadalmi és gazdasági terei, legyenek azok városok vagy falvak, vagy másfajta települések és környezetük, a társadalmi viszonyokkal együtt, azoknak részeiként szerveződtek meg és lettek kialakítva. A mindennapi életterünk is felfogható jeltérnek, de ezt igazán csak akkor fedezzük fel, ha tudatosan keressük benne az egymáshoz szervezett jeleket és jelalakzatokat. Egy földrajzilag adott térben több jeltér is fellelhető. A fentebb felsorolt példákban szereplő jelterek – például egy közlekedési jeltér – kialakulása és léte nem zárja ki például azt, hogy az élővilág sajátos jelterei ugyanazon fizikai határok között velük együtt létezzenek. Az ember céljaitól, szemléletétől, tudásától és tevékenységétől vezettetve a valóság ugyanazon részénél más és más jelmetszetekhez juthat el. Ez a lehetőség végső soron azon a kiemelkedően fontos szemiotikai alapelven nyugszik, hogy ugyanazon jelhordozókhoz más és más jelentések kapcsolódhatnak, attól függően, hogy milyen jelviszonyokba kerülnek bele.

A gazdasági terekben spontánul felismerik, hogy aki tud takarékoskodni a térrel, az nyereséget könyvelhet el az időben. Az üzlethez közel elhelyezkedő raktárból könnyebb a kiszállítás, ezért kevesebb időbe és pénzbe kerül. A térbeli mozgással való takarékoskodás azonban még a megismerési folyamatokban is jelen van. Mint majd látni fogjuk, a kognitív megismerési minták lerövidítik a térbeli objektum vagy élőlény felismerését.

A fenti példák alapján meg lehet adni a jeltér előzetes fogalmát, amely természetesen még csak nagyon vázlatos közelítés. Már egyetlen kisebb jeltérben is nagyon sok jel lehet. Ilyen körülmények között mi lehet hát a jelterekben folyó szemiotikai kutatás tárgya? Amint ezt a közlekedési jeltér példája is mutatja, a jelteret bizonyos mértékig uralják azok a szerveződések, amelyeknek fenntartására kialakultak vagy kialakították őket, vagy amelyek kifejlődtek bennük. Ezek a szerveződések az emberek vagy más élőlények jellemző tevékenységeivel függenek össze, és feltárásuk révén magukat ezeket a tevékenységeket és a jeltérben játszott szerepüket is jobban meg lehet érteni. A jeltér fogalmának egyik pillére tehát az, hogy jelek és jelalakzatok sajátos rendezettséget alkotnak benne, amelyek a jeltér fennállását és használatát is szolgálják, és egy jeltérkutatás egyik fő célja mindennek a jobb megismerése lehet. A jeltér tehát olyan biológiai vagy társadalmi, vagy képzetes, vagy pedig vegyes összetételű tér, amelyben valamilyen módon egymáshoz kapcsolódó, egymást feltételező vagy egymásra utaló jelviszonyok találhatók. Jeltérré válik minden olyan körülhatárolható tér vagy térrész, amelyben vagy amely körül jelértelmezők jelennek meg, akik összekapcsolódó jelekként értelmezik és használják fel az adott térben vagy térrészben levő dolgokat, tárgyakat, folyamatokat és történéseket. A jeltér egésze nemcsak egyszerű összege a benne foglalt helyeknek, hanem mint egész dominál azok fölött, mert az egymás közötti viszonyaikat is magában foglalja. A jeltér maga nem szintaktikai alakzat, ugyanakkor minden szintaktikai jelalakzatot magában tud foglalni. Emellett meg tudnak valósulni benne a szintaktikai funkció-meghatározások is, amelyeknek fontos szerep jut a jeltér, a jeltérség és a jelhely, valamint a jelalakzatok körülhatárolásában, belső felosztásában, struktúráinak és belső hierarchiáinak a kialakításában. A jelterekben a jelekkel való foglalkozás mindhárom alapvető formája – a jelértelmezés, jelhasználat és jelalkotás – fontos szerephez jut.

Második fejezet
A tér fogalmának fontosabb eszmetörténeti előzményei és forrásai

I. Tér és hely az ókori gondolkodás történetében

A tér a filozófia európai hajnalától kezdve foglalkoztatta a gondolkodókat. A térbeli mozgás jelentőségének felismerését jól szemlélteti az az antik görög közmondás, ami szerint a bölcsesség legfőbb forrása az utazás. A más városokat, más földrészen élő népeket és közösségeket meglátogató görögök rájöttek, hogy az ilyen utakból – közelebbről pedig a Földközi-tenger keleti medencéjénél fekvő városoknak, államoknak és régióknak a lakóitól – nagyon sokat tanulhatnak. A tér fogalma tehát az utazások, és nem utolsósorban az ezekkel járó földrajzi felfedezések és a velük járó tudásszerzés, továbbá a gazdag élettapasztalatok következtében a tudományos és a közgondolkodásba egyaránt bekerült.

Már a korai görög gondolkodók utat törtek a tér fogalma, folyamatossága és végtelensége felé, anélkül, hogy ezt eleinte explicit módon is ki tudták volna dolgozni. Az első jelentős teljesítmény az eleai Zénón nevéhez fűződik, aki több apóriát állított fel annak bizonyítása céljából, hogy a mozgás elgondolása milyen jelentős gondolati nehézségekbe ütközik. „A gyorslábú Akhilleusz és a teknősbéka” elnevezésű apóriája azt hivatott szemléltetni, hogy Akhilleusz sohasem tudja utolérni a valamivel előbb induló teknősbékát, mert mire megteszi a köztük levő út felét, addig a teknősbéka tovább tud menni valamennyire, és Akhilleusznak ezen újabb távolság felét is meg kell tennie, és eközben a teknősbéka megint megy tovább…. Ez paradoxon, amely elvezet bennünket a tér végtelen oszthatóságának gondolatához, és egyik pillérként a folytonos és végtelen tér, és másik pillérként a térben elkülöníthető helyek gondolatára támaszkodik implicit módon.

A tér és a hely fogalmát a későbbi századokban már explicitté tették és a térről való elmélkedés keretében összekapcsolták. E filozófiatörténeti példa jól mutatja, hogy a tér fogalmának kialakítása éppúgy nem lehetséges a hely fogalma nélkül, ahogy a világosságot sem lehet a sötétség nélkül elgondolni, és fordítva. A tér és a hely dialektikus fogalompárosa felfedezésének előkészítése a Szókratész utáni filozófiában a megszakíthatóság, a folyamatosság és a végtelenség elgondolásának radikális módosítását kényszerítette ki. A hely előfogalmának megjelenése Zénón érvelésében arról tanúskodik, hogy a hely geometriai pontszerűségének és fizikai kiterjedésének két eltérő felfogása felé mozgott a filozófiai gondolkodás. Az egyik a matematikában vált nagyon jelentőssé a testetlen matematikai pont fogalmának kialakításához, a másik az üres tér fogalmával szembeállítható alapvető részecske, az oszthatatlan atom fogalmához nyújtott fontos támpontot. Ezzel együtt járt a térbeli helyek létezésének feltételezése is. Zénón paradoxonjai ily módon hozzájárultak a görög atomista materializmus kialakulásához, melynek képviselői oszthatatlan, anyagi természetű elemi részecskék létezését, mint alapelvet, feltételezték. Az atomisták körében kezdett kibontakozni az a térfelfogás, amely a teret mint valamilyen mindent befogadó tartályt képzelte el. Későbbi, újkori változatát abszolút térfelfogásnak nevezték.

A tér- és helyfogalom filozófiai kidolgozásának következő fontos lépéseit Arisztotelész tette meg. A természet című művében – a világ teremtésének sorrendjét elemző Hésziodosz nyomán - kifejtette azt a helyről, hogy az az esetlegesen benne levő dolgoktól eltérően egészen önállóan létezik: „Mert az, ami nélkül semmi más nem lehet, ő maga azonban mások nélkül igen, szükségképpen az első. Mert még akkor sem szűnik meg a hely, ha azok, amik benne vannak, elpusztulnak.” (Arisztotelész, 2010: 208b33 – 209a2). Az utóbbi mondatával megalapozta vagy megerősítette a tér ürességének elvét. Ugyanitt leszögezi azt is, hogy a helynek három kiterjedése van, éspedig a magasság, a szélesség és a mélység. A helyet határozottan megkülönböztette a tértől. Ugyanakkor mivel a helyet fizikai jellegűnek tekintette, és úgy vélte, hogy a helyeknek a pozícióik alapján más és más hatásuk lehet a bennük lévő dolgokra, megalapozta azt a helyfelfogást, amelyet azután rá hivatkozva a kései újplatonikus gondolkodók dolgoztak ki.

Athénben Arisztotelész megalapította a saját filozófiai iskoláját, a Lykeiónt, amelynek vezetését halála után legtehetségesebb tanítványa, Theophrasztosz vette át. Ő is kiállt ama tétel mellett, hogy a tér háromdimenziós. Ez a koncepció tehát már jóval azelőtt megszületett, hogy a matematikus Eukleidész (szül. i.e. 300 körül) megírta volna Elemek címmel a geometria és az aritmetika összefoglalását. Arisztotelész és Theophrasztosz tétele az egyik fontos előfeltétele lett a geometriai térfogalom kialakításának. Emellett Theophrasztosz azt is hangsúlyozta, hogy a világegyetem elrendezése nem a helyek erejének, hanem a kozmosz természetes formájának tudható be (Sorabji, 1992:5). Ez ellenpontot jelentett a jóval később színre lépő újplatonikusok térfelfogásához képest.

Az időszámításunk utáni V. és VI. században az athéni újplatonikusok jelentős összefoglalót írtak a tér és az idő témájáról. A közvetlen elődeinek kritikai eredményeire támaszkodva Szimplikiosz (kb. 490-560), az athéni újplatonikus Akadémia utolsó ismert nemzedékének tagja, egy alapos művet állított össze az antik térfelfogásokról. Ebben írja le, hogy mestere, Damaszkiosz (kb. 458-538) szerint jelentős hasonlóság mutatkozik a tér és az idő természete között (Szimplikiosz, 1992: 35). A újplatonikus gondolkodók az említett módon hajlottak arra, hogy a helynek erőt vagy hatást tulajdonítsanak, amely a bennük elhelyezkedő dolgokra determináló módon hat. Ezzel voltaképpen vitatták Theophrasztosz koncepcióját, amely a helyet, és ezzel együtt a teret passzívnak tekintette.

Az ókorban a térről való elmélkedésnek a korai megnyilvánulásai közé tartozott a városállamok központjául szolgáló városmag megtervezése és a harctér formálására irányuló katonai stratégiai gondolkodás kialakulása is. A görög városállamokból időről időre telepesek áramlottak ki a Földközi-tenger ritkábban lakott partszakaszaira akkor, ha a túlnépesedés jelei mutatkoztak. Az ő városaik nem spontán módon születtek és alakultak, hanem tudatos tervezés nyomán. A központi tér közelében, amely a népgyűlés helyszínéül szolgált, helyezték el az egyes fontosabb középületeket és utcákat is kialakítottak a lakóházak számára. Ez a térszervezési minta több városállam magjában, pontosabban azoknak romjaiban is fellelhető, és jól mutatja a görögöknek a társadalom tagozódásáról és önszervezéséről alkotott elképzeléseit.

A katonai stratégiai térszervező gondolkodás mozzanatait már Thuküdidész történelmi krónikájában megtalálhatjuk, aki maga is hadvezér volt Athénban egy ideig (Thuküdidész, I. 109). A tér tudatos kihasználása, sőt a tér, a terep megfelelő módosítása a római hadviselés egyik nagy stratégiai előnye volt, mivel ők ezt elődeiknél sokkal magasabb szintre emelték. A római hadsereg képes volt helyi erődítményeket, erődített táborokat, sok kilométeres falakat, kisebb hidakat és másfajta építményeket emelni, és azokat az adott terület számukra hátrányos tulajdonságainak ellensúlyozására felhasználni. Az úgynevezett „limes” védelmi rendszer kialakítása, amely főleg őrtornyokból, hozzájuk kapcsolódó falakból és az ellenséges előrenyomulást akadályozó védelmi objektumokból állt, a római birodalom határán megnehezítette az idegen törzsek betörését. A haderő gyors térbeli mozgatását és az ellátását egy útrendszer kialakítása, fenntartása és bővítése biztosította. Mindezek már a rómaiak jelentős térszervezési képességeiről árulkodnak.

II. A térfogalom átalakulása az újkor elejétől a XX. század elejéig

Az újkortól kezdve mind a matematikai, mind a fizikai, mind pedig - némi késéssel – a filozófiai térfogalom is gyors fejlődésnek indult. A naprendszer működési mechanizmusának tisztázása a csillagászat felől adott jelentős impulzust a matematikai térfogalom újragondolásának. A fejlődési folyamat végül egyrészt a geometriai térfogalom radikális átalakulásában csúcsosodott ki a XIX. században, másrészt a politikai gazdaságtanban, a földrajztudományban, a szociológiában és a filozófiában egy másfajta, e tudományok eszköztárához jobban illeszkedő térfogalmat is létrehoztak. A filozófia ismételten kísérleteket tett és tesz e két, meglehetősen eltérő, bár közös elemeket is felmutató térfogalom egyesítésére.

Az újkori fizikában és matematikában két alapvető térfelfogás alakult ki. Az abszolút térfelfogást Newton nevéhez kötötték, míg a másikat Leibniz nevével kapcsolták össze. Az abszolút térfelfogás képviselői a teret független fizikai létezőnek tekintik. Ez genetikus kapcsolatban van azzal az ókori térfelfogással, amely a teret egyfajta tartálynak fogta fel, amely akkor is létezik vagy ott van, ha nincs benne semmi. Ezzel szemben a relatív térfelfogás képviselői egy kevésbé merev álláspontot képviselnek. Leibniz egyrészt igyekszik elhatárolódni az arisztotelészi koncepciótól, amely a helyet anyagi jellegűnek tekintette: „Azt, ami mindezeket a helyeket összefogja, térnek nevezzük. Ez azt mutatja, hogy ahhoz, hogy a hely és következésképpen a tér fogalmával rendelkezzünk, elegendő ezeket a viszonyokat és a változásaik szabályait figyelembe venni, anélkül, hogy a dolgok mellett, amelyek helyét vizsgáljuk, bármilyen abszolút valóságot is el kellene képzelnünk.” (Idézi Rau, 2017: 23). Másrészt az egyediséget kiemelő ontológiájának megfelelően a teret az egyes helyek összegeként fogja fel.

Az újkori gondolkodóknál, mint amilyen Leibniz és Kant volt, a tér filozófiai tárgyalása még egységesnek volt mondható abban az értelemben, hogy nagyban támaszkodtak a matematikai és a természettudományok eredményeire. Az ezt követő nagy korszakban, a XIX. században már a tudományok területén is a tér vonatkozásában egyre inkább két nagy kutatási irányzat bontakozott ki: a matematika, a fizika és a csillagászat térkutatásai elkülönböződtek a társadalomtudományok kutatási céljaitól és eredményeitől. A szemiotika számára ez az utóbbi irányzat sokkal érdekesebb és fontosabb, ezért a továbbiakban elsősorban ezen tudományoknak az eredményeire építek a jeltérelemzés kidolgozása során.

A tér fogalmának elvontabbá válása, melyet a matematikai térfelfogások jelentős fejlődése támogatott, lehetővé tette másfajta térfogalmak kialakítását is, amelyek azután sorra megjelentek az egyes tudományágakban. A másik oldalon a politikai gazdaságtan jelentős mértékben hozzájárult ahhoz, hogy a diplomáciában és a történettudományban egyaránt gyorsan kibontakozzék a tér jelentőségének átértékelése. Az egyes geopolitikai helyeknek éppúgy objektív sajátosságai voltak, ahogy a gazdasági tereknek. A nemzetközi diplomáciában mind nagyobb teret nyert a térbeli sajátosságok felmérése és a hozzájuk kapcsolódó érdekek érvényesítése. Így vált fontossá a tér fogalma a történelemtudományban, majd azután a földrajztudományban és a szociológiában is, ahol a társadalmi tér elmélete kezdett formát ölteni. A szociológia kialakulását jóval megelőzte a közvélemény fogalma, mert ez a társadalmi jelenség az újkorban a piac működésével kapcsolódott szorosan össze és azt segítette elő. A közvélemény fogalmára épült rá azután a társadalmi nyilvánosság fogalma a huszadik századi szociológiában. A társadalmi nyilvánosság az a tér, amelyben a közvélemény kialakul. E fogalomban elválaszthatatlanul egyesül a fizikai és a szellemi tér fogalma.

A tér és a hely dialektikus fogalompárost alkot, amelyet az általános és az egyes viszonyának filozófiai logikai mintája alapján gondolhatunk el leginkább. Az általános és az egyes között közvetítő szerepet játszó különös fogalmát tekintetbe véve vezetem be majd a térség fogalmát, mellyel együtt a tér és a hely egy fogalomtriádot alkot.

{1} E műben a szemiotikai szemantika, pragmatika és szintaktika fogalmát mindvégig megkülönböztetem a nyelvi és logikai szemantikától, pragmatikától és szintaktikától. Ezeket a megkülönböztetéseket a szakirodalomban a leggyakrabban nem teszik meg, hanem csak általában „szemantikáról” „pragmatikáról” és „szintaktikáról” beszélnek, jelző nélkül. Ezenközben azonban mindezek az aldiszciplínák a nyelvtudományon, a logikán és a szemiotikán belüli fejlődésük következtében sokkal inkább a további differenciálódás, mintsem az egyesülés felé haladnak. A továbbiakban az egyszerűség kedvéért csak akkor használom a „szemiotikai” jelzőt az említett résztudományok neve előtt, ha a hovatartozásukat külön ki akarom emelni.