Kemény István

Állástalan táncos

Válogatott versek
és válaszok
Hegyi Katalin kérdéseire

részlet

© Kemény István, 2021
© Hegyi Katalin, 2021

Külön köszönet a Parnasszus folyóiratnak
és Wirth Imrének

E könyv megírása során Kemény István Térey János-ösztöndíjban részesült

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
A borítón Kemény Zsófi falfestménye látható (2008. tavasz),
a borítót Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4151 2

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2021

Kedves István, engem mindig érdekelt a költészet és valóság kapcsolata. Van egy személyes élményem: a kilencvenes évek vége felé családommal a Szajki-tavaknál pihentünk. Autóval többször tettünk kisebb kirándulásokat a környéken. Így jutottunk el Csöngére. Nehezen találtuk meg Weöres Sándor szülőházát, s mikor megláttuk végre az épületet, számomra egy jellegtelen, romos ház volt csupán, otthonosságnak nyomát nem leltem. Csalódottságomat elmondtam ott valakinek, aki egyáltalán nem fogadta el az én berzenkedésemet, hanem idézte a költőt: „Falu végén van a házunk, / A bozótból ki se látszik, / De a cinke, ha leröppen, / Küszöbünkön vacsorázik.”1 És csodák csodája, élettel telt meg a romos ház a képzeletemben.

Közösen válogattunk eddigi életművedből, és szeretnék veled ráérősen beszélgetni erről a nyolcvanhat versről. Elmeséled a keletkezésük körülményeit?

Kedves Kati, én azt terveztem, hogy majd mielőtt elkezdjük, szépen sorra elmondjuk, miféle könyv lesz ez, és miért helyénvaló dolog, ha valaki a saját verseiről mesél, meg hogy rendhagyó műfaj, meg mi az, hogy „keletkezési körülmények”, meg ilyeneket, de te Weöres Sándor cinkéjével olyan gyönyörű invokációt mondtál, hogy szerintem elkezdtük.

A Tudod, hogy tévedek az első olyan versed, amelyikről azt gondoltad, hogy ez egy igazi vers, jó vers, ezzel már beléphetsz a költők társaságába. Szerencse, hogy ezt a versedet máig szereted. 2014-ben ennek a versnek a keletkezési körülményeire már rákérdezett a Pázmány Péter Katolikus Egyetem Esztétika Tanszékének kritikai portálja, majd a Lúdbőr című esszékötetben is közölted ezzel kapcsolatos emlékedet.2

Aki költői utadat ismeri, s visszatekint erre az első versre, óhatatlanul a két kezdő sor lepi meg: a tévedéshez való jog nyomatékos kijelentése. Ugyanis más-más formában, de egész pályádon végigfut a bizonytalanság elfogadása, ami soha nem puszta tétovaság, sokkal inkább a mérlegelés, az igazságkeresés útja. Tíz évvel később Hideg című kötetedben az első ciklus címe: Igen, nem, talán. E három szó fontosságát mi sem jelzi jobban, mint hogy kissé szokatlanul nem verscímet választottál cikluscímnek, hanem a Tanultam gyónni című vers egy sorát. Tehát 2001-ben, negyvenévesen a Tudom, hogy tévedektől eljutottál a talánig. S még később, egy 2020-as interjúban, Vermesser Leventének már jóval magabiztosabban azt mondtad: „Már elmúltam negyvenéves, amikor eljutottam odáig, hogy észrevettem, vannak fontos témák és szemszögek a mai Magyarországon, amiknek mintha nem lenne gazdája. Sőt – te jó isten – lehet, hogy az én vagyok?”3

Amikor közel egy év alatt megírtad a verset, nem érezted az első két sor kijelentésekor, hogy így könnyebb, így szinte mindent szabad? Azt mondtad, hogy ezzel megszületett a programversed. Hogy képzelted, mi a költői programod?

Az biztos, hogy akkor, 1980 nyarán, tizennyolc és háromnegyed évesen nem az igazságot kerestem, hanem csak szerettem volna valami olyat írni, amit végre nem szégyellek. A nyár elején betelt a régi versesfüzetem, aminek az első lapján (’78 decemberében) még egy olvadó hóember keserű sorsát foglaltam versbe, és most, másfél évvel később végre új füzetet kezdhettem. De hamar kiderült, hogy ebbe is csak rossz versek kerülnek. Pontatlanok, gyerekesek, ügyetlenek. Pedig olyat kéne írni, mint a Tiszta szívvel, vagy Paul Verlaine-től a Fáradtság, mert mást nem érdemes. Nem lett volna ez olyan fájdalmas, ha nincsenek közben jó soraim. Ez például egy hosszabb, három szótagos sorokból álló, egész dallamos rossz versnek a vége volt: „tönkrenyelt / fénybeteg / tőröket / kóstolok”. Ebben pontosan benne volt a dupla reménytelenség: nemcsak az, hogy én nem bírok jót írni, hanem az is, hogy nem is érdemes, mert mindent megírtak már előttem ezerszer: hiába tanulnék meg kardot nyelni, mert már a kardok is tönkre vannak nyelve rég (csak a tőr jobban rímelt, mint a kard). Szóval nem törtem a fejem költői életprogramon. Nagyon nem. Sőt, inkább úgy nézett ki, hogy lassan meg kell próbálnom valahogy felhagyni a versek írásával, mert ez öncsalás és szégyen: én nem leszek költő soha.

Azon a nyáron nagy esők voltak (állítólag a St. Helens vulkán kitörése miatt), akkor volt a csonka moszkvai olimpia, sztrájkolni kezdtek a hajóépítő munkások Gdańskban, a jelek arra mutattak, hogy új korszak közeleg. És fájdalmasan éreztem, hogy ebben én nem kapok szerepet. Az egyetlen pozitívum az volt, hogy felvettek az ELTE jogi karára. Az írásbeli érettségire még a saját szobámból mentem májusban, de a szóbelire és a felvételire már a kert közepén apám által hulladékdeszkákból összetákolt viskóból, mert közben megkezdődött a házunk átépítése. A következő másfél év során nem volt olyan környékbeli alkoholista, aki ne dolgozott volna nálunk, amíg apám el nem zavarta, hogy aztán felvegyen egy másikat. Volt köztük hatvanhat éves ejtőernyős a második világháborúból, hatalmas izmokkal és hippilélekkel, aki dilettáns költő és grafikus is volt, és egyfolytában szerelmes; és volt olyan, aki minden szakmához majdnem értett, beleértve a sajátját is (vízvezeték-szerelő), és hol görnyedt előemberként, szekercét rázva szaladt a tetőgerincen, háttérben a lenyugvó nappal, hol meg a lusta, sztrájkoló lengyeleket szidta pártfeladatból; és volt, akiből csak arra emlékszem, ahogy szerény mosollyal vereti a bekapcsolt szállítószalag villanymotorját a slaggal. Két nyaram ment rá az építkezésre, a ’80-as és a következő is. Felnőtt férfiként kellett kivennem a részemet a munkából, és ez – közben is éreztem – nem tett rosszat. Katona nem voltam, de nekem ez a két nyár valami olyasmi volt, mint másnak a katonaság. Jól is esett a fizikai munka, és legalább nem látszott annyira, hogy teljesen egyedül vagyok. Nemhogy barátnőm, barátaim se voltak, a budaörsi osztályom szétszéledt. És a két nyár között elszaladt az első év az egyetemen. Kedves csoporttársakkal, és – ha jól számolom – két csoportbulival a Wesselényi utcában. Szóval az az év, ami a Tudod, hogy tévedek első és utolsó sorai között telt, nekem a magány éve volt.

Vázlatosan ezek a vers keletkezési körülményei. Tehát: tizennyolc és háromnegyed éves múltam, késő este van, és írom az első négy sort a bútorokkal telezsúfolt kalyibában az öreg habszivacs matracomon, balra a nagyszekrény, a túloldalán alszik a húgom, Marianne: az egyetlen ember, akinek néha meg merem mutatni egy-egy versemet. Vagy talán még olvas.

Tudod, hogy tévedek

Tudod, hogy tévedek

Tudom, hogy tévedek

A Gyógyfűért megyek

Amerre Gilgames

Hatalmas istenek

De könnyes istenek

Szívemre majd esőt

Negyven nap öntenek

Eső a földre hull

A Föld a Napra hull

A Nappal hullni kell

Tovább, gyanútlanul

Gyanúmra Nap nevet

Mert mégse tévedek

Egyszer majd lányt hozok

S kábító gyógyfüvet

1980. augusztus 21. – 1981. augusztus 9. – november 12.

Az Út a hanyatlás nyilvánvaló jelei között személyes vers, a beszélő egyes szám első személyben fogalmazza meg felnőtté válásának idejét. „…elhagyom az Utolsót, aki óva intett / megcsókolom jobbról-balról / az istenkáromló földi nőket” – tévedek, ha úgy érzem, hogy ez a három sor erősen emlékeztet Ady Endre stílusára? Hozzáteszem, ha így van is, természetes, Adyt bevallottan elődödnek tartod, huszonegy évesen miért is ne lehetne olyan sorokat írni, melyekben ennyire erős az áthallás.

Ha egy mondatot kellene kiragadnom a versből, mindenképp az „Érződik, / hogy a tájnak kikapcsolt Központi Titka van” lenne. Nekem, aki fiatal felnőttkoromig az előző rendszerben éltem, a Központi Titok fogalmához automatikusan kapcsolódik a kádári egypártrendszer nap mint nap hajtogatott Központi Bizottság fogalma, ami igencsak elérhetetlenül titokzatos volt számomra. Lehetséges, hogy huszonegy éves korodban benned is felmerült ez az asszociáció, vagy ettől teljesen függetlenül írtad egymás mellé ezt a két szót: Központi Titok. A titok egyébként is költészeted meghatározója, különösen eddigi pályád első felében. Miért?

A „felnőtté válásom idejét” említed. Tényleg nem kezdek bele a memoárjaimba (bár elég nagy lett a kísértés), de van valami, amiről nem lehet nem beszélni: a Kör. Teljesebb nevén a Sárvári Kör. Még gimnazistaként pályáztam Sárvárra a diákköltők- és írók találkozójára, és meghívtak, sőt, kaptam egy bronzdíjat is a zsűri, Mezey Katalin és Papp Márió megelőlegezett bizalmából. (Máig se értem, hogy miért láttak fantáziát az egyik kínos, vicces versemben, de örökké hálás leszek nekik.) Aztán 1981 szeptemberében az az évi sárvári pályázókból megalakult a Kör a Dembinszky utcai művházban, és a második alkalom előtt a sárváros múltam miatt nekem is szólt egy ismerős, hogy menjek, ha akarok. A Kör lett az első saját társaságom. Minden, amit később csináltam, ami történt velem, beleértve szerelmet és házasságot, valamiképp a Körből indult ki. Megszűnt a magányom, lett pár ember, akiknek a véleményére számíthattam, és később a barátaim lettek.

Ettől fogva az életemnek fénypontjai voltak: a csütörtök esték. Ezeket vártam, ezekért érdemes volt többet foglalkozni a verseimmel, és újakat írni. A Tudod, hogy tévedeket is ezekben a hetekben fejeztem be. Volt ebben az egészben valami csodaszerű. Pontosabban: két csoda is történt velem ekkoriban: az egyik, hogy pár hónap leforgása alatt találtam egy stílust, egy szemléletet, egy sémát, nem tudom mit: ekkor lettek valamilyenek a verseim. Megláttam, hogy mit akarnak ezek a versek: milyenek akarnak lenni ők, és tőlem mit akarnak. A másik csoda pedig az, hogy pont ekkor lett a Kör. Vagy talán a körbeli vélemények hatására kezdtem hirtelen látni a saját verseimet? Vagy a Kör nélkül is ez lett volna? Nem tudom: az biztos, hogy a Kör első évében lett egy kötetre való kész versem, és legalább ennyi befejezetlen. Soha ilyen sokat ennyi idő alatt nem írtam, azóta se. A fejlődéslélektanban funkcióörömnek hívják azt a boldogságot, ami kiül a kisgyerek arcára, amikor rájön, hogy meg tud valamit csinálni, például járni. Nekem is funkcióörömöm volt azokban a hónapokban, csak nyilván nem ült úgy ki az arcomra, mint egy gyereknek: tudtam írni!

Ezenkívül volt még a jogi kari vergődésem. Meg „a szocializmust építő” Magyarország mindennapjai. Meg a lengyel szükségállapot. És az, hogy egy kisszerű és sivár világban fog lezajlani az életem. Mert ez itt körülöttem a valóság. Nem ilyen, hanem ez az. Úgy éreztem, hogy itt van a legvalódibb valóság az egész Földön: itt Közép-Európában, Magyarországon, Budapesten. Nem is éreztem: tudtam. Mindenütt másutt izgalmasabb lehet, nagyszabásúbb, reménytelibb, tágasabb. Vagy borzalmasabb, vagy akár kafkaibb. De abba másutt bele is halnak vagy őrülnek. Itt rendesen beleőrülni se lehet semmibe. Ez itt a világ legtúlbiztosítottabb helye (az én évjáratom már a Sabin-cseppeket is megkapta a járványos gyermekbénulás ellen), amit még utálni is esztelenség. Itt minden arról szól, hogy semmi se változzon: se a múlt ne jöjjön elő, se a jövő ne jöjjön el. Ennél hétköznapibb hétköznapok nem lehetnek sehol. Ennél sarkiközértebb sarkiközértek. Lagymatagabb ateisták. Hitetlenebb papok. Ez a Legsivárabb Valóság. És én ide születtem. Ebben vagyok itthon, ez vesz körül. És még szeretem is. Maradt az ábrándozás. Az elvágyódás. Ha most belegondolok, ekkor már volt programom: ezt a valóságot, ami itt van körülöttem, ezt kell elváltoztatni, megszépíteni, megcsúnyítani.

Igen, Ady volt a kedvenc költőm. Nemcsak a szimbólumaival és a nagybetűivel, hanem a nagyot mondani merésével. Azzal, hogy még a saját gyengeségével is képes felvágni. Kérdezted azt is, hogy adott-e szabadságérzést, amikor leírtam: tudom, hogy tévedek. Igen, adott. Hogy szabad összeönteni például Ady Endrét a sci-fivel. Vagy – de jó, hogy észrevetted! – a Magyar Szocialista Munkáspárt Központi Bizottságából Központi Titkot csinálni. (Ami nem is olyan nehéz. Mert ha valaminek van titkára, akkor ugye titka is van. Márpedig az MSZMP KB-nak Titkára az volt bőven: az Első éppen maga Kádár János.) És én, ha akarom, ezt a Központi Titkot ki is tudom kapcsolni. Versben.

Sci-fi: most, az akkori füzetemet átlapozva látom, hogy hányszor próbáltam megírni a Nagy Katasztrófa utáni Nagy Menekülést, vissza keletre, a kezdetekhez. Apokaliptikus képekben a pusztulás: az összekeveredve menekülő embercsapatok, állatcsordák és megzavarodott gépek. Egyetlen ilyen vers se sikerült: mindegyik befejezetlen maradt, például ez, aminek A visszaút lett volna a címe: „Sok szelíd / állat / nyájba / verődve / futnak / előttünk / hömpölygőn / S köztünk / jönnek / jönnek / a gépek / bágyadt / gumikon / jönnek / vagy az ég- / boltról / géppus- / káznak a / hömpöly- / gőkre… // Vonulás / gyorsan / feketén / halkan / sok-sok / feledés / ugrik ránk / Meg-meg / nyal az ég / nagy-nagy / vadkutya / kölykök / alatta a / kultúrák / Vonulás / gyorsan / félénk / hordák / arra / ahonnan nap / soha föl / nem kel / már…” stb.

Máskor meg ránéztem az Ibériai-félsziget térképére: ott egy hegyes vidék Nyugat-Spanyolországban: E x t r e m a d u r a. És láttam, ahogy megy le a nap az Atlanti-óceánba, de búcsúzóul még visszasüt az Extremadurába, és vörösre festi a hegyeket. (Hm… ugyanakkor? át egész Portugália fölött? mindegy, valahogy átsüt fölötte.) Oda vágytam, abba az alkonyatba.

Út a hanyatlás nyilvánvaló jelei között

Az Utolsó egy apó

azt mondja, ne menjek tovább

azt mondja, ősz van mert a rét alatt

gyűlik már a hosszú szürke vér

mégis kilépek az Egyetem épületéből

elhagyom az Utolsót, aki óva intett

megcsókolom jobbról-balról

az istenkáromló földi nőket

Az ösvény jól kivehető

jártak már előttem de nem sokan

a régi fasorok még felismerhetők – Érződik,

hogy a tájnak kikapcsolt Központi Titka van

megyek mégis, át egy romos kapun

aztán megint az ösvény, függőhíd, folyó,

folyóparti rét – és lám, valóban ősz van:

a rét fölött egy hosszú, szürkés szerkezet köröz –

ez is a nyilvánvaló jelek egyike. Az égből

hangszórók intik a kirándulókat:

Vigyázat, egy intézet felrobbant s a tájon

most elszabadult eposzok csavarognak.

1982. február 13–14.

Az Elfelejtett érchegység című versedhez szavakat, fogalmakat sorolok fel: ősmagyar, totemállat, barbárság, titok, Tolkien, szerelem, hagyomány, újítás. Arra kérlek, hogy e szavak közül azokhoz fűzz egy-egy gondolatot, amelyeket érvényesnek találsz erre a versedre, különösen, ha valamelyik kifejezetten inspirálta a vers megírását.

Mindegyik szavad érvényes rá.

Igen, ekkoriban már tényleg azt éreztem, hogy van a verseimben újítás. Hogy Adyt nemcsak a sci-fivel lehet összeereszteni, hanem az ausztrál bozót démonaival is, vagy bármivel, bárkivel: a lakásban hányódó milánói divatmagazin szépséges címlaplányával, vagy Várkonyi Nándorral, akinek Sziriat oszlopai című könyvén tizennégy éves koromban átküzdöttem magam, és tulajdonképpen az összes olvasmányommal, videóklipekkel, oda nem illő dolgokkal, és közben szabad rímelni, ahol nem kéne, és nem rímelni, ahol kéne. És fordítva. És megkeverve az egészet. Mert ez itt körülöttem a Sivár Valóság, és az ellene folytatott háborúban minden eszköz megengedett.

Kétféleképpen is éreztem, hogy új, amit csinálok: egyrészt örültem a felszabadító felismerésnek, hogy versben mindent szabad; másrészt azt is éreztem, hogy mindez talán nemcsak befelé, hanem kifelé is újítás lehet: mert így ezt még senki sem csinálta magyar versben. Még talán Weöres Sándor se, aki pedig egyszerűen mindent megírt. De az én újításom lényege talán éppen az, hogy a felülmúlhatatlan Weöressel szemben műveletlenül, húszévesen, romantikusan, felületesen is neki merek vágni a Sivár Valóság elleni háborúnak. Szóval mintha a saját barbárságomból merítettem volna az erőt. Nem ismertem még a művészeti értelemben ma használt trash kifejezést – talán még nem is létezett –, meg talán a posztmodern szót se, de újításnak éreztem, hogy a 20. század nyolcvanas éveiben van egy 19. századi, romantikusan barbár lelkem.

Úgy rémlik, elsősorban nem is verseket akartam írni, hanem egy másik valóságot akartam csinálni. Persze, persze, verseket, de nem „irodalmat”. Bizony, egyszerűen lenéztem az irodalmat és az irodalmárságot. Ha kinyitottam egy Szép versek antológiát az elején, a költők fényképeinél, azonnal az jött, hogy na, ezt nem akarom. Ahogy odaültette őket a fotós a könyvespolcuk elé – nem, ez nekem nem kell! Ami persze sötét és ostoba igazságtalanság volt Weöressel, Tandori Dezsővel, Juhász Ferenccel, Jékely Zoltánnal, Nemes Nagy Ágnessel, és – úristen – ki mindenki mással szemben: kik éltek még akkor, és kiket irodalmároztam le magamban! De bizony még a Szép versek is annak a Sivár Valóságnak a része volt, ami ellen harcolok.

A hagyomány ezekben a hónapokban talán inkább jelentett sci-fi-hagyományt, mint irodalmit. Na nem… ez azért túlzás: igaz, hogy boldog lettem volna, ha megjelennek a verseim a Galaktikában (az Elfelejtett érchegység később meg is jelent), de az egy pillanatra se fordult meg a fejemben, hogy bármelyik versem egy egyszerű „sci-fi-vers” volna. Nem: ezek „igazi” versek, amik történetesen tele vannak sci-fi elemekkel.

Totemállat: a Népek meséi sorozatból A bőbeszédű teknősbéka és A mesemondó szikla gyerekkorunk visszatérő olvasmánya volt a húgommal. Idegen, ijesztő világ volt, kőeszközöket használó óceániai őslakók, észak-amerikai indián törzsek butácskának tűnő meséi. De mégis megbabonáztak minket. Tizennyolc-tizenkilenc évesen újraolvastam ezeket a könyveket, és akkor is elemi erővel hatottak rám. Csak kicsivel többet értettem belőlük, mint régen: mindenütt mágia, átváltozás állatból emberbe és vissza: a hangya mint totemállat éppolyan erős, mint az oroszlán. Megsejtettem, hogy a modernség előtti időkben volt az emberek közös tudatában egy olyan mágikus-gondolati sík, ahol minden találkozhat mindennel.

Úgy éreztem tehát, hogy van átjárás a valóság és a képzelt valóság között: ez a közös sík. Például az Elfelejtett érchegységben. Nem vacakoltam vele sokat, mert azokban a hónapokban éppen – kivételesen – tudtam, hogy kell verset írni: kell egy helyszín, és ott majd úgyis történik valami. Egy sok ezer éve visszavadult ipari táj lesz a színtér – eddig sci-fi. Barbárok, nomádok: ezek tulajdonképpen kötelező elemei egy ilyen világnak. A Medve: igen, az ősmagyar vagy finnugor totemállat. Vasoszlopok: az Ország-Világ magazinban a hetvenes évek közepétől sorozatosan voltak cikkek ufókról és hasonló titokzatos jelenségekről, például egy – állítólag – nem rozsdásodó háromezer éves indiai vasoszlopról, ami egy mainál jóval fejlettebb ősi kohászatra utal. Szóval megvolt a versbeli terep, és tényleg megjött az esemény: a fotós a modellekkel. Velük talán történik a vers végén valami borzalmas, talán nem. Ez titok marad. Szerelem nincs köztük, vagy ha igen, az olyan stilizált szerelem, mint egy antik pásztoridillben. De ők mégse csak abban vannak benne, és nem is csak egy történelmen kívüli világban, hanem – szándékaim szerint – az én valóságomban, a mi közös valóságunkban is. A Sivár Valóságban. Mert ilyen fotók, amik az Elfelejtett érchegységben készülnek, akár egy valódi divatmagazinban is megjelenhetnének, ma: Milánóban, Párizsban, New Yorkban, és akkor pont olyan valódiak lennének, mint én magam, K. I., ahogy a versesfüzetemmel a térdemen verset írok Budaörsön, a még kifestetlen szobámban, a bontásból származó, ronda radiátoron ülve.

(Tolkient pedig sokáig nem ismertem, szerencsére. A Gyűrűk Urát 1982 szeptemberében adta kölcsön egy volt osztálytársnőm, A babóval [= A hobbit] együtt, hogy na, ezt olvassam el. El is olvastam, bele is szerettem egy életre a Tolkien-világba, és áldottam a saját lassúságomat, hogy nem néztem utána ezeknek a könyveknek régebben – mert különben talán évekig nem mertem volna verset írni. Mert azt hittem volna, hogy az egész Tolkienból jön. De ekkor, ’82 őszén már volt egy kötetre való versem, volt egy saját világom nekem is – ami jött, ahonnan jött, sokfelől, de az enyém volt, és már J. R. R. Tolkien se vehette el tőlem.)

Elfelejtett érchegység

„A Nomádok olyan hegyvidéken élnek

ahol még áll néhány díszes régi vasoszlop

és rozsda zörög a paták alatt

Ezen a tájon mindent benőtt a fű

beomlottak a tárnák szörnyű régen

csak a Medve sejti, hol állnak lent még támfalak

Erre a tájra ezerévenként

eljön egy holtsápadt fotós,

vele jön három ovális arcú hölgy

– Mindig a rejtőzés napja ez a nap

kiürülnek a völgyek és kiterjednek az erdők –

A lányok a füvön végigheverednek

ruhájuk finom és csillogó anyag

felállnak, sétálnak, nevetgélnek

egy-egy fa törzsét megölelik

belegázolnak egy-egy patakba

tizenháromszor ruhát váltanak

Egész nap járják az Érchegységet

a Nomádok kezdettől figyelik őket

Akár a kő a Nomádok pofacsontja

értelmük megfeszült szarvasín-darab:

mióta kiűzte őket az Isten

a kezük ügyében mindig ott az íj…

Alkonyatkor aztán a Nomádok falujából

emberfüst vágtat az Érchegység fölé…”

Majdnem teljes a csönd az Érchegység alatt

a lenn felejtett fémek törzsfőnökei

egy-egy új mesére rábólintanak

1982. február 12.

Jegyzetek

1 Részlet a Ha vihar jő a magasból című versből, lásd Weöres Sándor: Egybegyűjtött írások, Budapest, Magvető, 1975, 1. k., 416. Itt a cinke helyett angyal szerepel, de másutt (Uő: Bóbita, Budapest, Móra, 1975, 5.) cinke áll, itt erre hivatkozom.

2 Kemény István: Hogy keletkezett a Tudod, hogy tévedek című versem? 2014. április 14. Hozzáférés (itt és a következőkben 2021. szeptember 28.): http://www.kuk.hu/hu/content/hogy-keletkezett-tudod-hogy-t%C3%A9vedek-c%C3%ADm%C5%B1-versem; Uő: Hogyan keletkezett az első igazi versem?, in Uő: Lúdbőr, Budapest, Magvető, 2017, 147–151.

3 Vermesser Levente: „A Szentföld felé kihegyesedik a nyolcas”. Interjú Kemény Istvánnal, Helikon, 2020. május 10. Hozzáférés: https://www.helikon.ro/a-szentfold-fele-kihegyesedik-a-nyolcas-beszelgetes-kemeny-istvannal/.

Tartalom

Tudod, hogy tévedek

Út a hanyatlás nyilvánvaló jelei között

Elfelejtett érchegység

Elit negyed

A korai tavasz

Francia eső

Késő őszi legenda

Az elvadult kertben

Az esős időszak alatt tett kissé nyomasztó utazásra emlékszem most vissza

Lebegés a budai polgárság és Isten között

Játék méreggel és ellenméreggel

Kongresszusi viták

Az Elvont Párt kiáltványa

A forradalommal egyenértékű „édes stílus”

A nullán

A keresés

Kínlódás az anyaggal

Én és az Úrnő

A vak filozófus és a zajok

Az ébresztés

A koboldkórus délelőtti dala

El

Nagymonológ

A néma H

Egy nap élet

Az eperfa lombja

Tíz csillag

Valami a vérről

Keresztény és közép

A méhész

Égi harmónia

Fel és alá az érdligeti állomáson

Állástalan táncosnő

A semmieset

Célszerű romok

Ítéletnap, este

Varjú

Szlogen

Kétszerkettő

Királynő gyerekkori költeménye

Elszámolás

Internet

Egy emlék

Régi vita szilánkja, a téma talán Kína volt

Kérdés

A legalsó sor

Búcsúlevél

Remény

Kishit

John Anderson éneke

Nyakkendő

Eső

A királynál

Esti kérdés P. Gy.-hez

Nílus

Hipnoterápia

A Leglassúbb Teve tánca

Rakparti ballada

Hogy milyen lesz ötvenévesnek lenni?

Patai második éneke

A világ túlvégén

Közlemény

Kóborság

Aldonza Lorenzo talál egy ledöntött Don Quijote-szobrot

Dulcinea Aldonza Lorenzo feltett szándéka

Szabadidő

Lova

Lovaggá ütése

Nem naiv

Fegyverhordozója

Menza

Kulacsa

Fősereg

Kétségei

Ágy

Világképei

Neveltetése

Lovag Dulcinea és a valóság

Megkönnyebbült sóhaj

Körülbelül

Az ökoszisztéma helyreállítói

Lovag Dulcinea a huszonegyedik századi európaiakhoz

Lovag Dulcinea és a magány

Humora

Megpróbálja még érthetőbben elmagyarázni lángolását és humorát

Krónikása

Betűrendes címmutató

Kemény István kötetei

Jegyzetek

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu

Forgalmazza

Felhasznált betűtípusok:
Lora – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License v2.0
Roboto – Apache License v2.0