„Bradbury mágiája abban rejlik, hogy a másvilágit ismerőssé teszi,

az ismerőst pedig különössé és borzongatóvá változtatja.”

Playboy

„Az olvasó a lélegzetét is visszatartja…”

Liverpool Echo

„A szárnyaló képzelet és a lenyűgöző történetek…

Bradbury mágiájának dicséretét zengik.”

Scottish Daily Record

„Bradbury egyéni stílusát sokan és sokszor próbálták utánozni. De sikerrel soha.”

Portland Oregonian

„Ray Bradbury a kultúránkat gazdagította azzal, hogy megmutatta: a képzeletnek nincsenek határai.”

Steven Spielberg

„Bradbury a vastagon szőtt fantázia mágusa.”

Daily Mail

„Bradbury a legigazabb történeteket írja, amiket csak képzelet alkothat. Úgy képzelem, nem ő keresi a történeteket, árgus szemmel, vizslatva járva utcákat, berkeket, hanem azok jönnek elé, mert tudják, ő majd híven és szépen meséli el őket.”

ekultura.hu

„Bradbury a legegyszerűbb szavakból is olyan képeket és hangulatokat teremt, amelyek örökre az olvasóval maradnak.”

San Francisco Chronicle

„Bradbury a látszólag közönségeset keveri a fantasztikussal, és megfűszerezi csipetnyi érzelemmel.”

Toronto Star

IMPRESSZUM

Ray Bradbury: Fahrenheit 451

Copyright © Ray Bradbury, 1953, renewed 1981 by Ray Bradbury

Ray Bradbury: R is for Rocket

Copyright © Ray Bradbury, 1962, renewed 1990 by Ray Bradbury

Hungarian translation © Loránd Imre, Pék Zoltán, Török Krisztina, 2012

A fordítás az alábbi kiadások alapján készült:

Ray Bradbury: Fahrenheit 451, Simon & Schuster Paperbacks,

a Division of Simon & Schuster, Inc., 2012

Ray Bradbury: R is for Rocket, Rupert Hart-Davis Ltd., 1968

Fordította: Loránd Imre, Pék Zoltán, Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-185-8 (epub)

ISBN: 978-963-419-186-5 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

A borítót és a kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Olvasószerkesztő: Brenner Péter

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction, szépirodalom

TARTALOMJEGYZÉK

Fahrenheit 451

(Fahrenheit 451) • Loránd Imre

Tűz és jég

(Frost and Fire) • Török Krisztina

R, mint rakéta

(R is for Rocket) • Pék Zoltán

Einar bácsi

(Uncle Einar) • Pék Zoltán

Az időgép

(The Time Machine) • Pék Zoltán

A nyári futás hangja

(The Sound of Summer Running) • Pék Zoltán

FAHRENHEIT 451

451 Fahrenheit – az a hőmérséklet,

amelynél a könyvnyomó papír tüzet fog és elég.

Ha vonalazott papírt tesznek eléd – másra írj.

JUAN RAMON JIMÉNEZ

ELSŐ RÉSZ
A tűzhely és a szalamandra

Égetni: gyönyörűség volt. Különleges élvezettel nézte, hogyan égnek, feketednek meg, alakulnak át a tárgyak. Az óriáskígyóhoz hasonló fecskendő, amelynek sárgaréz végét öklében szorongatta, úgy köpte a világra a petróleumot, akár a mérget. A vér a fejébe tolult; s akár egy csodálatos karmester, aki a tűz és láng szimfóniáit vezényli, kezével megsemmisítette a múlt cafatjait, szénné égette romjait. Lélektelen arccal viselte a 451-es számmal jelzett tűzoltósisakot, szemében sárga fény égett. A feladatára gondolt, és felkattintotta a gyújtószerkezetet. A falánk lángok körülnyaldosták a házat, és vörösre, sárgára, feketére festették az esti égboltot. Tűzbogarak raja zúdult a házra. Montag a megszokott látványra volt kíváncsi, arra, ahogy a könyvek – amelyek úgy égtek, akár a galambszárnyak – elhamvadnak a ház tornácán, udvarának gyepén, és a tűzfészek tetején megjelennek a piros mocsári mályvához hasonló lángnyelvek.

Az égő könyvek csillogtak, szikráztak, majd elhaltak a szélben, amely uszályként vonszolta a fekete füstöt.

Vad vigyor ült Montag koromfüstös arcán. Tudta, ha beér a tűzőrségre, a tükörből feketére mázolt bohócpofa néz rá vissza. Később, mikor nyugovóra tér, érezni fogja, hogy a sötétben is mosolyog, mindig mosolyog. S ez a mosoly – amióta az eszét tudja – sohasem tűnik el az arcáról.

Felakasztotta és megtisztította csótányszínű sisakját. Gondosan felakasztotta tűzbiztos kabátját; alaposan lezuhanyozott, majd zsebre tett kézzel, fütyörészve végigment a tűzőrség felső emeletén, s már zuhant is a kivezető aknán lefelé. Az utolsó pillanatban, amikor már a szerencsétlenség elkerülhetetlennek látszott, kirántotta kezét a zsebéből, s elkapta az aranyrudat. Ezzel megtörte az esés lendületét, tenyere végigcsúszott a rúdon, megfékezte a zuhanó teste lendületét. Sarka mindössze egy araszra volt a földszinti betonpadlótól, amikor sikerült megállnia.

Montag kilépett az épületből, az éjféli utcán elsétált a földalatti vasúthoz, ahol léghajtásos vonat suhant zajtalanul, jól olajozott pályáján a föld mélye felé. A meleg légáramlat elkísérte a kijárathoz, ahol a krémszínű csempés mozgólépcső felvitte a külvárosi negyedbe.

Fütyörészve vitette fel magát a mozgólépcsőn a csendes esti levegőre. A sarok felé sétált, nem gondolt semmire. A sarok előtt azonban lassított; mintha szél kerekedett volna, vagy mintha valaki a nevén szólítaná.

Az utóbbi néhány estén bizonytalanság fogta el a sarkot szegélyező, a csillagfényben a háza felé vezető járdán. Úgy érezte abban a pillanatban, mielőtt befordult volna, hogy valaki volt ott. Úgy tűnt: a levegőt sajátos nyugalom színezi, mintha valaki itt várakozott volna, s csak egy pillanattal ezelőtt változott volna árnyékká, hogy átengedje őt. Talán orra szimatolt halvány parfümillatot, talán kézfejének vagy arcának bőre érzett meg egy pillanatra néhány fokos légköri változást, amelyet egy olyan személy okozhatott, aki az előbb azon a helyen állt. Érthetetlen dolog volt. Valahányszor hátrafordult, csak a fehér járdát látta, ahol nem járt senki; s talán egy ízben, egyik éjszaka látott valamit eltűnni, gyorsan, a gyep irányába, mielőtt megpillanthatta vagy megszólíthatta volna.

De ezen az estén annyira lelassított, hogy majdnem megállt. Mintha legbenső énje elébe vágott volna, hogy helyette beforduljon a sarkon: nagyon-nagyon halk suttogást hallott. Lélegzés talán? Vagy csak nagyon nyugodtan várakozik valaki, és a jelenlététől összesűrűsödött atmoszferikus nyomást érezte meg? Befordult a sarkon.

Az őszi levelek úgy zörögtek a holdfényes járdán, mintha a lányt lassú sétájában a szél mozgása és a hulló levelek ragadták volna magukkal. Lehajtotta fejét, mintha azt figyelné, hogyan érintette cipője a kerengő leveleket. Keskeny, tejfehér arcán valami nemes vágy ült, s kedves, kiapadhatatlan kíváncsisággal figyelt mindent.

Tekintetében leplezetlen csodálkozás ült; fekete szeme úgy nézte a világot, hogy semmiféle mozgás nem kerülte el a figyelmét. Ruhája fehér volt és suhogott. Montag szinte hallani vélte a lány kezének mozgását járás közben; aztán az alig hallható neszt, ahogy fehér arca megfordult, amikor észrevette, hogy lepésnyire van egy férfitól, aki a járda közepén várakozik.

Fejük fölött a fákról néma neszezéssel peregtek a levelek. A lány megállt, s első pillantásra úgy tetszett, meglepetésében hátrahőköl, de azután életteljesen sugárzó fekete szemével úgy nézett Montagra, mintha a férfi valami csodálatosan szépet mondott volna. Montag azonban tudta, hogy szája mindössze egy „hellóra” nyílt, s csak akkor szólalt meg újra, amikor látta, hogy a lányt szinte megbűvöli a szalamandra a karján és a korongba foglalt főnixmadár a mellén.

– Hát persze – mondta –, maga az új szomszéd, ugye?

– Maga pedig – elkapta tekintetét a férfi foglalkozásának hivatalos jelvényeiről – tűzőr. – Hangja elhalkult.

– Milyen különösen mondja ezt.

– Én… én csukott szemmel is meg tudtam volna mondani.

– Miről? A petróleumszagról? A feleségem mindig panaszkodik – nevetett. – Sohasem tudom egészen lemosni.

– Nem, azt nem is lehet – mondta a lány megilletődötten.

Úgy érezte, a lány körülötte forog, maga után forgatja őt, csendesen megrázza, kiüríti zsebeit – anélkül, hogy megmozdulna.

– Petróleum – mondta, mert már túl hosszúra nyúlt a csönd – az én parfümöm.

– Igazán annak érzi?

– Hát persze. Miért ne?

A lány egy kicsit elgondolkodott. – Nem tudom. A házak irányába fordult. – Nincs ellene kifogása, ha magával tartok hazafelé? Clarisse MacClellannak hívnak.

– Clarisse. Én Guy Montag vagyok. Jöjjön. Miért kóborol ilyen későn? Hány éves?

Mentek az ezüstös fényben csillogó járdán, az éjszaka hol meleg, hol hűvös levegőjében, amelybe alig észlelhető kajszibarack- és eperillat vegyült. Körülnézett, és megállapította, hogy az évnek ebben a szakában ez lehetetlen.

Csak a lány ment mellette; arca úgy csillogott, mint a hó a holdfényben. Tudta, hogy az ő kérdésein gondolkodik, és hogy hogyan is válaszoljon.

– Nos – szólalt meg a lány –, tizenhét éves vagyok, és bolond. Nagybátyám azt szokta mondani: a kettő mindig együtt jár. „Ha valaki kérdi, hány éves vagy – mondja –, csak azt feleld: tizenhét és bolond.” Milyen szép sétaidő ez. Szeretem szagolgatni a dolgokat, s nézni őket, néha egész éjjel fenn vagyok, sétálok, és a napfelkeltét nézem.

Csendben mentek tovább. Aztán a lány elgondolkodva így szólt:

– Tudja, én egyáltalán nem félek magától.

– Miért is félne? – kérdezte meglepődve.

– Olyan sokan félnek. Mármint a tűzőrségtől. De hát végtére maga is csak ember…

A férfi meglátta magát a lány szemében, mint két csillogó-ragyogó vízcseppben; feketének és kicsinynek, igen ölesen: még a szája sarkában lévő redőket is, mindent, mintha a lány szeme ibolyaszínű, csodálatos borostyánkő volna, amely magába foglalja és sértetlenül megőrzi őt. Feléje forduló arca most olyan volt, mint valami gyengéd és állandó fénnyel csillogó tejkristály. Nem az elektromosság hisztérikus fénye volt ez, hanem micsoda? A gyertya különös-kellemes, halvány és hízelgő világa. Egyszer gyerekkorában áramszünet idején anyja megtalálta és meggyújtotta az utolsó szál gyertyát. Az újrafelfedezés rövid órája következett: ebben a világításban a tér elvesztette végtelen kiterjedését, és nyugalmasan ölelte körül őket. Anya s gyermeke egyedül voltak, átváltoztak; abban reménykedtek, hogy a villany talán nem gyúl ki nagyon hamar…

S ekkor Clarissa így szólt:

– Nem haragszik, ha megkérdem? Hány éve dolgozik a tűzőrségnél?

– Húszéves korom óta; tíz éve.

– Elolvasott valaha is egy olyan könyvet, amelyet aztán elégetett?

A férfi nevetett.

– Ez törvényellenes.

– Ó, persze.

– Szép munka. Hétfőn Millayt, szerdán Whitmant, pénteken Faulknert; hamuvá égetni őket, aztán a hamujukat is elégetni. Hivatásunknak ez a jelszava.

Továbbmentek, aztán a lány megszólalt:

– Igaz, hogy azelőtt a tűzőrség oltotta és nem gerjesztette a tüzet?

– Nem. A házak mindig tűzbiztosak voltak, ezt elhiheti, ha mondom.

– Furcsa. Egyszer azt hallottam, hogy nagyon régen a házak véletlenül gyulladtak ki, s azért volt szükség tűzőrségre, hogy eloltsák a tüzet.

A férfi nevetett.

A lány gyors pillantást vetett rá.

– Mit nevet?

– Nem tudom. – Újból elnevette magát, majd abbahagyta. – Miért?

– Maga akkor is nevet, amikor én nem is mondok semmi tréfásat. Kapásból válaszol, ahelyett, hogy előbb gondolkodna a kérdéseimen.

A férfi megállt.

– Fura egy szerzet maga – mondta, és a lányra nézett. – Nincs magában egy szikra tapintat sem.

– Nem akartam megbántani. Csak szeretem megfigyelni az embereket. Azt hiszem, kicsit túlságosan is.

– Ez nem mond magának semmit? – Megérintette a koromfekete ruhaujjára tűzött 451-es számot.

– De igen – suttogta a lány, s meggyorsította lépteit. – Figyelte már a lökhajtásos kocsikat, amikor errefelé száguldanak az úton?

– Maga másról beszél!

– Azt hiszem, a vezetők nem tudják, milyen a fű vagy a virág, mert sohasem hajtanak elég lassan, hogy megfigyelhessék a füvet és a virágokat – mondta a lány. – Ha mutatna egy vezetőnek egy zöld foltot, azt mondaná: Ó, igen, ez fű! Egy piros foltot? Ez rózsakert! A fehér foltok – házak. Barna foltok – tehenek. A nagybátyám egyszer lassan hajtott az országúton. Óránként negyvenmérföldes sebességgel, és két napra lecsukták. Nem furcsa ez? Nem szomorú?

– Maga túl sokat gondolkodik – mondta Montag kényszeredetten.

– Nem vagyok tv-rajongó, ritkán járok versenyekre vagy a Vidám Parkba. Így azt hiszem, sok időm jut bolond gondolatokra. Látta már a hétszáz láb hosszú hirdetőtáblákat vidéken, a városokon túl? Tudja, hogy valaha a hirdetőtáblák csak húsz láb hosszúak voltak? De az autók olyan gyorsan haladtak, hogy meg kellett nyújtaniuk a hirdetéseket, hogy meg is lássák őket a vezetők.

– Ezt nem tudtam – mondta Montag, és élesen felnevetett.

– Fogadjunk, hogy tudok még valamit, amit maga nem tud. Reggel harmat van a füvön.

Hirtelen nem emlékezett rá, tudta-e ezt, vagy sem, s ez felingerelte.

– S ha felnéz – biccentett a lány az ég felé –, a holdban embert lát.

Már nagyon régen nem nézett fel.

Hátralevő útjukat csendben tették meg. A lány csendje elgondolkozó volt, a férfié szorongó és kényelmetlen. Közben vádló pillantásokat vetett a lány felé. Mikor Clarisse otthonához értek, a házban valamennyi lámpa égett.

– Mi történik itt? – Montag ritkán látott olyat, hogy egy házban felgyújtanák az összes lámpát.

– Ó, csak anyám, apám és a nagybátyám ülnek az asztal körül, és beszélgetnek. Olyan ez is, mint amikor valaki gyalog jár, csak ritkább. Nagybátyámat egy másik alkalommal azért zárták be, mert gyalog járt. Mondtam ezt már magának? Ó, mi nagyon különösek vagyunk.

– És miről beszélgetnek?

A lány nevetett. – Jó éjszakát – mondta, és a bejárat felé indult. Aztán, úgy látszik, valami eszébe jutott, visszajött, s csodálkozva és kíváncsian nézett a szemébe.

– Maga boldog? – kérdezte.

– Hogy mi vagyok én? – kiáltott fel a férfi. De Clarisse már elfutott, s eltűnt a holdfényben. Az utcai kapu csendben becsukódott mögötte.

– Boldog! Micsoda képtelenség.

Abbahagyta a nevetést. Kezét bedugta a bejárat kesztyűnyílásába, amely az ismerős kéz nyomását felismerve kaput nyitott.

– Hát persze hogy boldog vagyok. Mit gondol az a lány? Azt hiszi talán, hogy nem vagyok boldog? – kérdezte a csendes szobáktól. Ott állt, s a ventilátor rácsára felnézve hirtelen az jutott az eszébe, hogy valami rejtőzködik a rács mögött, és most rábámul. Hirtelen elkapta róla a tekintetét.

Micsoda különös találkozás egy különös éjszakán! Semmi hasonlóra nem emlékezett, kivéve, amikor egy éve egy öregemberrel találkozott a parkban, és beszélgettek…

Montag megrázta a fejét. Az üres falra nézett. A lány arcát látta: emlékezete gyönyörűnek őrizte meg. Olyan kicsi az arca, akár egy karóra számlapja, amely alig látszik éjszaka a sötét szobában, ha valaki felébred, hogy megnézze, mennyi az idő, s az megmondja neki, hány óra, perc és másodperc; s a fehér csendben és ragyogásban teljes bizonyossággal tudja, hogy az éj további sötétségek felé siklik, de egyben új nappal felé is.

– Micsoda? – kérdezte Montag a másik énjét, azt a tudat alatti idiótát, aki akarattól, szokástól, tudattól függetlenül néha motyogva előmerészkedett.

Visszapillantott a falra. Tükörre is emlékeztet a lány arca. Lehetetlenség; hány embert ismersz, aki tulajdon fényedet veri rád vissza? Hasonlat után kutatott, és végül a munkájában találta meg: az ember gyakran fáklya; ég, míg ki nem alszik. Mily ritkán fogadja be magába más emberek arca a te képedet, s veri vissza a te kifejezésedet, legbenső, remegő gondolatodat!

Az azonosításnak mily hihetetlen hatalmával rendelkezik ez a lány; olyan, mint a bábjáték szemfüles nézője, aki előre látja a szempillák minden rebbenését, a kéz minden mozdulatát, az ujjak minden csettintését – egy pillanattal azelőtt, hogy megtörtént volna. Mennyi ideig sétáltak együtt? Három percig? Ötig? S most mily hosszúnak tetszik az az idő. Hogy betölti az arca képzeletének színpadát; mekkora árnyékot vet vékony alakja a falra! Úgy érezte, ha az ő szeme viszketne, a lány pislogna. S ha állkapcsának izmai észrevétlenül megfeszülnének, a lány jóval előbb ásítana, mint ő.

Ha jól belegondol, csaknem úgy látszott, ez a lány őrá várt ezen az istenverte késő éjszakán az utcán…

Kinyitotta a hálószoba ajtaját.

Mintha egy mauzóleum márvány falú termébe lépett volna be a holdfényből. Teljes sötétség; a kinti, ezüstösen ragyogó világból ide nem jutott el jeladás, a szorosan zárt ablakokon a nagyváros egyetlen hangja sem hatolt be ebbe a síri világba.

Hallgatózott. A levegőben finom szúnyogzümmögés hallatszott, a meleg, rózsaszín fészkükben meghúzódó bogarak elektromos döngicsélése. A zene majdnem elég hangos volt ahhoz, hogy a dallamát is érzékelje.

Úgy érezte, mosolya előbb illanni kezd, aztán olvadni, majd összezsugorodik, mint a bőr, vagy mint egy leégett fantasztikus gyertya anyaga, amely egyszerre csak összeomlik s kialszik. Sötétség. Nem boldog. Nem boldog. Önmagához szólt. Felismerte a tényállást. Boldogságát álarcként viselte, s a gyepen végigszaladó leány magával vitte a maszkot; nincs mód arra, hogy bekopogjon az ajtón, és visszakérje tőle.

Felgyújtania sem kellett a villanyt, tudta, hogyan fog festeni a szobája. Felesége takaratlanul és hidegen fekszik az ágyon, akár egy holttest, amelyet közszemlére kitettek a sír fedelére. Az asszony tekintetét láthatatlan acélfonál rögzíti mozdíthatatlanul a mennyezetre; fülében gyűszűnyi kis vádló, a „tengeri kagyló”, s a kiáramló hang, zene, beszéd és beszéd és újra csak zene, mint valami elektronikus óceán, szüntelen csapkodja álmatlan agyának partjait. A hullámok minden éjjel behatoltak az üres szobába, hangjuk dagálya felemelte az asszonyt, s magával sodorta a reggel felé. Egyetlen éjszaka sem volt az utolsó két esztendőben, amelynek során Mildred ne úszott volna ebben a tengerben, és már háromszor is megtörtént, hogy nagy boldogan alámerült benne.

A szoba hideg volt, s ugyanakkor úgy érezte, nem jut lélegzethez. Nem akarta elhúzni a függönyöket, kinyitni a franciaablakot, mert nem akarta, hogy a hold besüssön a szobába. Úgy érezte, egy órán belül megfullad, mert nem kap levegőt, míg elindult megvetett, külön álló s ennélfogva hideg ágya felé.

Egy pillanattal korábban, mint hogy lába beleütközött volna a földön fekvő tárgyba, tudta már, hogy bele fog ütközni. Majdnem olyan érzés volt, mint amikor befordult a sarkon, s csaknem feldöntötte a lányt. Lába rezgéseket bocsátott ki, s egy kis akadály – miközben lépett – visszaverte ezeket a hullámokat. A láb rúgott, a tárgy pedig tompa hangot hallatva elgurult a sötétben.

Mereven állt, és a feleségét figyelte, aki ebben az egészen jellegtelen éjszakában ott fekszik a sötét ágyon. Az orrán keresztül kifújt lélegzet oly erőtlen volt, hogy csak a legkönnyebb holmit tudta volna megmozdítani – vékony levelet, fekete madártollat, egyetlen hajszálat.

Nem kívánta a külső világosságot. Előszedte gyújtószerkezetét – ezüstkorongjában kitapintotta a szalamandravésetet –, majd megpöccintette…

A kezéből áramló fény két holdkövet világított meg; tiszta vizű patakban eltemetett két sápadt holdkövet, amely fölött érintés nélkül iramlik el az élet.

– Mildred!

A nő arca olyan volt, akár egy hóborította sziget, amelyre hullhat az eső, s nem érzi; amely felett elsuhanhat a fellegek mozgó árnya, de nem veszi észre a fellegeket. Csak a fülébe illesztett készülékben zümmögtek a méhek; a szeme mintha üvegből lett volna; lélegzete halkan, alig érzékelhetően tódult be s ki orrlyukain.

A tárgy, amelyet Montag a lábával elgurított, most felcsillant a férfi ágya mellett. Kis kristályüveg volt, amelyet reggel még harminc altatótabletta töltött meg. Most dugasz nélkül, üresen tátongott a kis készülék fényében.

Ahogy ott állt, a ház fölött felvijjogott az égbolt. Iszonyatos szakítás zaja hallatszott, mintha két óriás kéz húszezer mérföldnyi fekete vásznat hasított volna ketté. Montag úgy érezte, mintha kettévágták volna. Mintha feltépték volna a mellkasát. Sugárhajtású bombázók zúgtak el felettük, egy-kettő, egy-kettő… hat… kilenc… tizenkettő… megint egy… megint s megint… mintha valamennyi csak neki vijjogott volna. Kinyitotta a száját, belélegezte sivításukat, majd kiengedte fogai között. A ház remegett. A fény kialudt a kezében. A holdkövek eltűntek. Érezte, hogy keze lecsap a telefonra. – Baleseti kórház! – szörnyű suttogás.

Úgy érezte, a fekete lökhajtásos gépek zaja felrobbantotta a csillagokat, s reggelre a földet furcsa hólepelként elborítja hamujuk. Ez az ostobaság járt az eszében, míg ott állt reszketve, s ajkai egyre csak mozogtak, mozogtak.

Fel voltak szerelve megfelelő gépekkel. Valójában két géppel. Az egyik becsúszik a gyomorba, akár egy fekete kobra holmi visszhangos kútba, meggyűlt régi víz és régi idők nyomában. Felszívta a lassan felszínre törő, fortyogó, zöldes anyagot – de felissza-e vajon a sötétséget? Felszívja-e az évek során összegyűlt mérget? Csendben táplálkozik; csak néha hallatja a belső fulladás és vak keresés hangjait. Szeme is volt. A gép személytelen kezelője optikai sisakja segítségével belelátott annak az embernek a lelkébe, akit kiszivattyúzott. Mit látott a Szem? A gépkezelő hallgatott. Tudta, de nem látta azt, amit a Szem látott. Az egész művelet arra emlékeztetett, mint amikor valakinek a földjén árkot ásnak. Az ágyon fekvő asszony: kemény márványréteg, amelyhez ásás közben értek el. Rajta csak, nyomjátok le a csövet, mossátok ki az ürességet, ha ugyan egy szívókígyó képes ilyesmire. A gépész cigarettázva állt. A másik gép is működött.

A másik gépet egy hasonlóan személytelen fickó kezelte, vegytiszta vörösesbarna overallban. Ez a gép kiszivattyúzta a testből a vért, és friss vérrel, valamint szérummal helyettesítette.

– Mindkét módszerrel kitisztítottuk – mondta csendesen az asszony mellett álló gépkezelő. – Semmi értelme a gyomorral foglalkozni, ha nem tisztítjuk meg a vért. Ha bennhagyjuk a mérget a vérben, akkor az rácsap az agyra, akár egy kalapács… bang… ezerszer is rácsap, és az agy feladja… egyszerűen elmenekül.

– Hallgasson! – förmedt rá Montag.

– Csak úgy mondtam – vont vállat a gépkezelő.

– Befejezték? – kérdezte Montag.

Leállították a gépeket. – Befejeztük. – Montag haragja még csak nem is érintette őket. Ott álltak; a cigarettafüst az orruk körül gomolygott, a szemükbe ment, de nem pislogtak, nem hunyorogtak tőle. – Ötven dollár.

– Először: mért nem közlik velem, hogy a feleségem jól van-e?

– Egész biztosan oké lesz. Minden mérgező anyag a készülékünkben maradt; nem árt már neki. Ahogy mondtam: kivenni a régit, betenni az újat, és oké.

– Egyikük sem orvos. Miért nem jött magukkal orvos?

– Még mit nem! – mondta a gépész; a cigaretta fityegett a szájában. – Egy éjszaka folyamán kilenc-tíz ilyen esetünk van. Néhány éve most már olyan sűrűn fordul elő, hogy különleges gépeket kellett konstruálnunk. Persze csak az optikai lencse új rajta, a többi régi. Ilyen esetnél nincs szükség orvosra, csak két jártas emberre, akik félórán belül elhárítják a problémát. Ide figyeljen – mondta, míg az ajtó felé indult –, mennünk kell. Újabb hívás érkezett a gyűszűkagylón át. Tízsaroknyira innen. Valaki bekapott egy egész fiola tablettát. Ha szükség van rá, hívjon. Csillapítószert is adtunk be neki. Hagyja aludni az asszonyt. Éhesen fog ébredni. Viszlát.

S az emberek, kemény vonalú szájukban cigarettával, kidülledt hüllőszemekkel, gépeik terhével, táskájukban a cseppfolyóssá vált melankóliával és a megnevezhetetlen anyag iszapjával kibotorkáltak az ajtón.

Montag egy székbe zuhant, s az asszonyra bámult. Most gyengéden lezárult a szeme: s a férfi kinyújtotta kezét, hogy tenyerén érezze lélegzete melegét.

– Mildred – mondta végül.

„Sokan vagyunk – gondolta a férfi. – Milliárdnyian, s ez túl sok. Senki sem ismer senkit. Idegenek jönnek, s erőszakot tesznek rajtad. Idegenek jönnek, és kivágják a szívedet. Idegenek jönnek, és véredet veszik. Istenem, istenem, kik voltak ezek az emberek? Soha életemben nem láttam még őket.”

Egy fél óra telt el.

Új vérfolyam áramlott az asszony ereiben, s valami újat hozott létre benne. Arca kipirult, ajkai felfrissültek. Új színt kaptak: lágynak, ernyedtnek látszottak, valaki másnak a vére keringett benne. Bárcsak megkapná egy más ember húsát, agyát, emlékezetét is! Bárcsak azok az emberek el tudták volna vinni az agyát a vegytisztítóba, ahol kiürítik, zsebeit kigőzölik, kitisztítják, és reggel szépen becsomagolva visszahozzák. Bárcsak…

Felállt, elhúzta a függönyt, kitárta az ablakot, s beengedte az esti levegőt. Hajnali két óra volt. Csak egy óra telt volna el azóta, hogy Clarisse MacClellannal járt az utcán, aztán belépett a sötét szobába, és belerúgott a kis kristályüvegbe? Csak egy óra, de azóta a világ szétmállott, hogy új, színtelen formát öltsön.

A holdfényes gyepen át nevetés hallatszott Clarisse, apja, anyja, nagybátyja házából, akik oly nyugodtan s komolyan mosolyogtak. S mindenekfölött: felszabadult, természetes, szívből jövő nevetés érkezett abból a házból, amely ily késő éjszaka is fényesen ki volt világítva, míg a többi ház magába zárkózva, sötétségbe burkolódzott. Montag hallotta a hangokat: beszéltek, beszéltek s beszéltek, elhallgattak, s újra beszéltek, szőtték s újraszőtték bódító hálójukat.

Montag kilépett a franciaablakon, s átvágott a gyepen, de meg sem gondolta, mit tesz. Megállt a beszélő ház árnyékában; arra gondolt bekopogtat az ajtón, s így suttog: „Engedjenek be. Nem akarok semmit se mondani. Csak hallgatni szeretném magukat. Hogy miről beszélnek!” De ehelyett ott maradt a hidegben (arca akár a jégcsap), s egy férfinak – talán a lány nagybátyjának? – a tempós szavát hallgatta:

– Végtére is a papírzsebkendő korában élünk. Fújd bele az orrod valakibe, utána töröld bele, húzd le a vécében, fújd bele másvalakibe, töröld bele, húzd le. Mindenki a másikból él. Hogyan lehet szurkolni egy csapatnak, ha nem ismerjük a játékstílusát, a játékosokat? Ha még azt sem tudjuk, milyen színű mezt viselnek, mikor kifutnak a pályára?

Montag visszament a házába, nyitva hagyta az ablakot, megnézte Mildredet, gondosan megigazította a takaróját, aztán – miközben a hold arccsontjára és homlokának barázdáira sütött – lefeküdt. A hold tiszta fénye ezüst vízesésként csobogott a szemében.

Egy csepp eső. Clarisse. Még egy csepp. Mildred. A harmadik. A nagybácsi. A negyedik. A ma esti tűz. Egy: Clarisse. Kettő: Mildred. Három: nagybácsi. Négy: tűz. Egy: Mildred. Kettő: Clarisse. Egy, kettő, három, négy, öt. Clarisse, Mildred, nagybácsi, tűz, altatótabletták, emberek, papírzsebkendő, fújd bele, töröld meg, húzd le. Clarisse, Mildred, nagybácsi, tűz, tabletták, papírzsebkendő, fújd, töröld, húzd le. Egy, kettő, három; egy, kettő, három! Eső. A vihar. A nagybácsi nevet. Ránk tör a zivatar. Az egész egy felhőszakadás. A tűz feltör, akár a vulkán, körös-körül zuhatag, üvöltő ömlés. S az áramló folyam a reggelbe torkollik.

– Nem tudok én már semmiről semmit – mondotta, miközben egy altatótablettát feloldott a nyelvén.

Reggel kilenckor Mildred ágya üresen állt. Montag gyorsan felkelt, szíve zakatolt, lerohant a hallba, s megállt a konyhaajtóban.

Az ezüst kenyérpirító köpködte a pirítóst; egy pókhálóhoz hasonló fém kéz megragadta, és olvasztott vajjal itatta át. Mildred figyelte, hogy rakja át a pókláb a pirítóst a tányérjába. Mindkét fülét eldugaszolta az elektromos méhecskékkel; zümmögésük elnyelte az időt. Hirtelen felnézett, meglátta a férfit. Bólintott.

– Jól érzed magad? – kérdezte Montag.

Mildred mesterien megtanult szájmozgásról olvasni a „tengeri kagyló” használatával eltöltött tíz esztendő során. Újból bólintott. Egy kis kattanás, az asszony újabb kenyérszeletet rakott a pirítóba. Montag leült.

A felesége így szólt:

– Igazán nem tudom, miért vagyok ennyire éhes.

– Te…

– Rettentő éhes vagyok.

– Az éjszaka… – kezdte.

– Rosszul aludtam. Borzasztóan érzem magam – mondta Mildred. – Úristen, de éhes vagyok. Fogalmam sincs, miért.

– Az éjjel… – kezdte újra a férfi.

Mildred gépiesen az ajkára pillantott. – Mi történt az éjjel?

– Nem emlékszel?

– Mire? Talán mulattunk? Kicsit másnaposan érzem magam. Úristen, de éhes vagyok. Ki volt nálunk?

– Páran – mondta a férfi.

– Gondoltam – rágta a pirítóst. – Érzem a gyomrom, de olyan üres, mintha mindent kiadtam volna. Remélem, nem követtem el semmi ostobaságot az este.

– Nem – mondta a férfi csendesen.

A pirító pókkarja elébe tett egy szelet vajas pirítóst. Tartotta a kezében, és hálát érzett.

– Ami azt illeti, te sem vagy valami rózsás színben – mondta a felesége.

Alkonyattájban esett; az egész világ sötétszürkébe öltözött. Montag a hallban állt; feltette jelvényét, a tűzpiros szalamandrát. Ott állt, s felnézett a légszabályozóra, amely már régóta járt a hallban. Felesége a tv-szobában már jó ideje merengett egy sokszorosított kézirat felett, s most felpillantott: – Nocsak – mondta. – Ez az ember töpreng valamin.

– Igen – felelt a férje. – Beszélni szeretnék veled – szünetet tartott. – Az éjszaka bevetted az összes tablettát az üvegből.

– Ugyan, én nem csinálok ilyesmit – mondta az asszony meglepetten.

– Az üveg üres volt.

– Márpedig én ilyet nem csinálok. Miért is tenném?

– Talán bevettél két tablettát, elfelejtetted, aztán újra bevettél kettőt, aztán újra elfelejtetted, és megint bevettél kettőt. Végül is olyan kábult lettél, hogy addig folytattad, amíg be nem szedtél harmincat vagy negyvenet.

– Mi a fenének csináltam volna ilyen ostobaságot? – kérdezte az asszony.

– Nem tudom.

Nyilvánvaló volt, hogy az asszony azt várja, mikor megy már el Montag.

– Semmi ilyesmit nem csináltam – mondta Mildred. – Soha az életben nem csináltam ilyet.

– Jól van, ha mondod, elhiszem – hagyta rá Montag.

– Hát hidd is el, ha mondom – s azzal újra belemerült a kéziratba.

– Mi megy ma délután a tv-ben? – kérdezte a férfi fáradtan.

Az asszony fel sem nézett a kéziratból.

– Egy színdarab. Tíz perc múlva kezdődik, a térhatású adásban. Reggel kaptam meg postán a szerepemet. A darabot úgy írták, hogy az egyik szerep hiányzik. Egészen új ötlet. „A háziasszony”– ez vagyok én, ez a hiányzó szerep. Ha a hiányzó szövegre kerül sor, akkor három falról lenéznek rám, s én mondom a szöveget. Például itt a férfi azt kérdi: „Mi a véleményed a dologról, Helen?” Rám néz; ugyanis most én a színpad közepén ülök, érted? Erre én azt mondom… azt mondom… – szünetet tartott, s közben ujjával követte a kézirat sorait: – „Szerintem remek.” És akkor folytatódik a darab, amíg a férfi azt nem mondja: „Helyesled ezt, Helen?” Én pedig így szólok: „De még mennyire…” Ugye, milyen mulatságos, Guy?

Montag ott állt a hallban, s az asszonyra nézett.

– Rendkívül mulatságos – mondta az asszony.

– Miről szól a színdarab?

– Most mondtam. Emberek vannak benne; úgy hívják őket: Bob, Ruth és Helen.

– Aha.

– Igazán szórakoztató. Csak az lenne még mulatságosabb, ha arra is telne, hogy felépíttessük a negyedik falat. Mennyit kell még félretennünk, mit gondolsz, amíg lebontathatjuk a ház negyedik falát, és a helyébe tv-falat állíthatunk? Mindössze kétezer dollárba kerülne.

– Ez az évi fizetésem egyharmada.

– Mindössze kétezer dollár – ellenkezett a nő. – Elvárhatnám, hogy reám is gondolj. Ha meglenne a negyedik falunk, akkor ez nem is a mi szobánk lenne, hanem mindenféle érdekesnél érdekesebb embereké. Van más, amit nélkülözhetünk.

– Már így is eleget nélkülözünk, mivel a harmadik falat fizetjük. Hiszen alig két hónapja, hogy felépítették.

– Még csak két hónapja…? – Az asszony hosszasan nézte Montagot. – Hát akkor… Isten veled, drágám.

– Isten veled – mondta a férfi, majd megfordult: – Happy endes a darab?

– Odáig még nem jutottam.

Montag odalépett, elolvasta az utolsó oldalt, összehajtotta a kéziratot, s visszaadta az asszonynak. Aztán kiment a házból az esőbe.

Az eső már csak szemerkélt, s a lány a járda közepén ment, emelt fővel, hogy jobban érje arcát az eső. Amikor meglátta Montagot, elmosolyodott.

– Helló!

– Helló – köszönt a férfi is, aztán megkérdezte: – Mit művel itt?

– Még mindig bolond vagyok. Szeretem az esőt. Szeretek esőben sétálni.

– Én nem hiszem, hogy szeretném – mondta a férfi.

– Ha megpróbálná: szeretné…

– Sose próbáltam.

A lány megnyalta a szája szélét.

– Az esőnek még az íze is jó.

– Maga mindig mindent kipróbál?

– Néha kétszer is. – Valamit nézegetett, ami a kezében volt.

– Mit szedett fel? – kérdezte a férfi.

– Azt hiszem, idén ez az utolsó pitypang. Nem hiszem, hogy ilyen későn találok még egyet a fűben. Hallott már arról, hogy az ember eldörzsöli az álla alatt…? Nézzen ide!

Nevetve dörzsölte meg az állát a virággal. – Mire jó ez?

– Ha eldörzsölődik, az azt jelenti: szerelmes vagyok. Eldörzsölődött?

A férfi nemigen tehetett mást, figyelte a lány. – Nos?

– Sárga lett az álla.

– Nagyszerű! Most próbálja meg maga.

– Nekem nem fog sikerülni.

– Nézze… – mielőtt még a férfi mozdulni tudott volna, a lány az álla alá dugta a pitypangot. Montag visszahúzódott, és a lány elnevette magát:

– Maradjon csak…

Clarisse az álla alá nézett, majd elkomorodott:

– Szégyen-gyalázat – mondta –, maga senkit sem szeret.

– Dehogyisnem!

– A pitypang nem azt mutatja.

– Én igenis nagyon szeretek valakit! – A férfi igyekezett a szavaknak megfelelő arckifejezést ölteni, de sehogyan sem sikerült. – Igenis szeretek valakit!

– Ne nézzen így, kérem.

– Ugyanaz a pitypang – mondta a férfi. – Maga már elhasználta. Azért nem sikerült nálam…

– Persze, persze. Ejnye, most kihoztam a sodrából. – A lány megérintette Montag könyökét.

– Ó – mondta gyorsan a férfi –, semmi baj…

– Mennem kell, hát mondja, hogy megbocsátott. Nem szeretném, ha haragudna rám.

– Nem haragszom, csak kijöttem a sodromból. Ez igaz.

– Most pedig a pszichiáteremhez megyek. Kényszerítenek rá. Ki kell találnom, mit mondjak. Nem tudom, mit gondolhat rólam a pszichiáter. Azt mondja, olyan vagyok, mint a hagyma. Hát az igaz, elég dolga lesz, míg lehántja rólam valamennyi réteget!

– Az az érzésem: magának csakugyan szüksége van pszichiáterre – szólt Montag.

– Ezt nem gondolja komolyan!

A férfi mélyet lélegzett, aztán lassan kieresztette a levegőt, és nagy sokára megszólalt:

– Nem, nem gondoltam komolyan…

– A pszichiáter tudni akarja, miért megyek el hazulról, miért kóborlok az erdőben, miért figyelem a madarakat, s miért gyűjtök pillangókat. Egyszer majd megmutatom a gyűjteményemet.

– Jó.

– Azt akarják tudni, mire használom fel az időmet. Azt mondom nekik: néha csak ülök és gondolkodom. De azt, hogy min gondolkodom, nem kötöm az orrukra. Hadd találgassák. Néha elmondom nekik, hogy szeretem a fejemet hátravetni… így… s hagyni, hogy az eső belehulljon a számba. Olyan íze van, akár a bornak. Kipróbálta már?

– Nem, én…

– Megbocsátott már nekem?

– Igen. – Elgondolkodott. – Igen. Isten tudja, miért. Maga különös, bűnös dolgokat mond, és mégis… magának könnyű megbocsátani. Azt mondta, tizenhét éves?

– Igen. Jövő hónapban leszek.

– Milyen furcsa. Milyen különös. A feleségem harmincéves, és maga néha sokkal idősebbnek tűnik. Nem értem.

– Maga is különös ember, Mr. Montag. Néha elfelejtem, hogy tűzőr. Most újra megharagítottam?

– Folytassa csak.

– Hogy kezdődött? Hogy került oda? Hogy jutott ehhez az álláshoz, s hogy jutott eszébe, hogy vállalja azt, amit most csinál? Maga nem olyan, mint a többi. Láttam egypárat közülük; tudom. Amikor beszélek: rám néz. Amikor az este mondtam valamit a holdról: maga felnézett rá. A többiek soha nem tennének ilyesmit. Mondat közben faképnél hagynának. Vagy megfenyegetnének. Senkinek sincs már ideje másokra. Maga azon kevesek közé tartozik, akik elviselnek engem. Azért különös, hogy tűzőr; ez valahogy nem illik magához.

A férfi úgy érezte, hogy teste egy hideg és egy meleg, egy lágy és egy kemény, egy remegő és egy szilárd részre oszlik, s a két fél egymást őrli.

– Inkább siessen, mert elkésik a pszichiátertől – mondta a férfi.

A leány el is futott, s otthagyta a férfit az esőben. Az hosszú idő múltán mozdult csak meg.

Aztán lassan, járás közben hátrabillentette fejét az esőben, egy pillanatra csak, és kinyitotta a száját… A Gépkutya a tűzőrség egy sötét szögletében felállított, csendesen zümmögő, halkan remegő, halványan megvilágított óljának mélyén aludt, s nem aludt, élt, és élettelen volt.

Egy óra tájt a halvány hajnali fény, a felhőtlen égről sugárzó holdvilág beszűrődött a nagy ablakon, s megcsillantotta a finoman remegő bestia hátán a sárga- és vörösrezet meg az acélt, rubin üvegszemét, a nejlonkefeszerű, érzékeny hajszálakat orrlyukában. A szörnyeteg teste vibrált, miközben gumival bélelt mancsait pókszerűen a hasa alá húzta.

Montag lecsúszott a sárgaréz póznán. Kiment, hogy egy pillantást vessen a városra: a felhők már eltűntek. Cigarettára gyújtott, és visszatért, aztán lehajolt, és megnézte a Kutyát. Olyan volt az, mint egy nagy méh, amely olyan mezőről tért vissza, ahol a méz kegyetlenséggel, őrültséggel s lidércnyomással telítette. Most ezzel a túl gazdag nektárral telezabált teste kialussza magából a gonoszságot.

– Helló – suttogta Montag. Mint mindig, most is valósággal megigézte ez az élő-élettelen bestia. Unalmas éjszakákon – tehát minden éjszaka – a legénység lecsúszott a sárgaréz póznán, bekapcsolták a Kutya szaglószervének hetyegő gépezetét; patkányokat, néha csirkéket, néha meg macskákat – amelyeket amúgy is vízbe fojtottak volna – engedtek szabadon a tűzőrség területén, s fogadásokat kötöttek arra, hogy melyik macskát, csirkét vagy patkányt fogja el a Kutya legelőször. Három másodperc múlva a játék véget ért; a patkányt, macskát vagy csirkét a térség közepén megragadták a finom mancsok, míg egy négyarasznyi üreges acéltű ki nem nyúlt a Kutya orrából, és nagy adag morfiumot vagy prokaint fecskendezett bele. A döglött állatot azután a szemétégetőbe dobták. Kezdődhetett újra a játék.

Azokon az éjszakákon, míg ezt játszották, Montag többnyire fenn maradt az emeleten. Két évvel azelőtt még sorra fogadott a legénység tagjaival, s el is vesztette egyheti keresetét; otthon azután szembenézhetett Mildred tébolyult dühével: az asszony arcán szederjes foltokban ült ki az eszeveszett harag. De mostanában éjszakánként a hálóhelyén hevert, a fal felé fordulva hallgatta lentről az üvöltöző röhejt, a patkánylábak mintha zongorahúrokon futkosnának, hegedűszó az egércincogás, és mindent árnyékba borít a csend, amikor a Kutya zajtalan pilleként szökken az éles fényben, elkapja áldozatát, beleszúrja a tűt, aztán visszatér óljába, s mintegy gombnyomásra újra élettelenné válik.

Montag megérintette a bestia orrát. A Kutya morgott.

Montag visszahőkölt.

A Kutya felemelkedett óljában; ránézett. Kék neonfény csillant megelevenedett szemgolyóiban. Újra morgott; furcsa vegyüléke volt ez a morgás a reszelő hangjának, az elektromosság sistergésének, a zsír sercegésének, a fém dörzsölésének, régi, rozsdás fogaskerekek csikorgásának.

– Nono, öreg… – szólt rá Montag, miközben szíve hevesen dobogott.

Látta, hogy az ezüsttű egyarasznyira kinyúlik, majd visszahúzódik, kinyúlik, visszahúzódik. A bestia halkan morgott, és ránézett.

Montag hátrált. A Kutya egyet lépett felé. Montag megragadta a sárgaréz póznát. A pózna automatikusan felemelkedett vele, át a mennyezeten. A gyengén világított emeleten kiszállt. Reszketett, arca zöldesre sápadt. A Kutya elképesztő rovarlábán visszacsúszott fekvő helyzetébe, s magában zümmögött. Finoman csiszolt szeme békét tükrözött.

Montag ott állt; félelmét leeresztette a lejárónyíláson át a mélybe. Mögötte négy ember ült a kártyaasztalnál, ernyőzött, zöld fényben. Futólag rápillantottak, de nem szóltak semmit. Csak egy főnixjelvényes, kapitányi sapkát viselő férfi, vékony kezében kártyákkal, szólt át hozzá a hosszú szoba végéből: – Mi az, Montag?

– Nem szeret engem! – szólt Montag.

– Kicsoda? A Kutya? – A kapitány kártyáit tanulmányozta. – Ne törődjön vele. Nem szeret, nem gyűlöl. Csak funkcionál. Akár egy ballisztikai lecke. Általunk meghatározott röppályán halad. Célba talál, visszatér, kikapcsolódik. Nem egyéb, mint vörösréz drót, akkumulátor és elektromosság.

Montag nyelt egyet:

– A benne levő számológép mindenféle kombinációra beállítható, ennyi meg ennyi aminosav, szulfur, tejzsír és alkalin. Igaz?

– Ezt mindnyájan tudjuk.

– Valamennyiünk kémiai összetételéről, százalékarányáról ott a kimutatás a földszinten, a kartotékokban. Játszi könnyedséggel bárki beállíthatja megfelelő kombinációra a Kutya „memóriáját”. Például egy kis aminosavval. S ezért viselkedett úgy az imént az állat, ezért reagált úgy a közeledésemre.

– A fenébe is… – kezdte a kapitány.

– Nem volt még igazán dühös, csak ingerült. Valaki csak éppen annyira piszkálta fel a „memóriáját”, hogy morogjon, amikor hozzáérek.

– Ki tett volna ilyesmit? – kérdezte a kapitány. – Magának nincsenek itt ellenségei.

– Tudtommal nincsenek.

– Technikusainkkal holnap ellenőriztetjük a Kutyát.

– Nem az első eset, hogy fenyegetően viselkedik velem szemben. A múlt hónapban kétszer is megtörtént.

– Majd elintézzük. Ne törődjön vele.

Montag nem mozdult. Ott állt, s a ventilátor rostélyára gondolt, otthon, a hallban, s arra, amit a rostély mögé rejtett. Ha valaki itt a tűzőrségen rájött volna a ventilátor titkára, nem „közölné” a Kutyával?

A kapitány odalépett a bejárati nyíláshoz, s kérdő pillantást vetett Montagra.

– Csak azon töprengtem – szólt Montag –, mire gondol éjszakánként a Kutya. Olyan élőnek látszik, nem? S ez ijesztő.

– Semmi olyanra nem gondol, amit nem mi diktálunk neki.

– Ez szomorú – szólt Montag csendesen –, mert mi azt oltottuk belé, hogy vadásszon, becserkéssze és megölje áldozatát. Micsoda szégyen, hogy csak ennyit tudhat, semmi mást.

Beatty kapitány felhorkant:

– A pokolba is! Mesterember remekműve ez. Jó puska, amely maga jelöli ki a céltáblát, s telibe találja.

– Ezért nem szeretnék a következő áldozata lenni.