Sári László

Lin-csi apát pesti rokona

Nyugat és Kelet

részlet

Corvina

© Sári László, 2021
All rights reserved.

Borítóterv: Karcagi Klára
A borítón: Budapest látképe (Alexander Nikitine/Shutterstock.com)

Kiadja 2021-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6762 1

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus, 2021

„Lidi nénémnek öccse itt,
Batu khán pesti rokona”
(József Attila)

„Az emlékek elmúlt alakotok őrzői.
Hamis képet őriznek rólatok,
de ti vagytok.”
(Hszing Ji-hszüan)

Miféle rokonság ez?

A fejekben gyúlhat világosság, de a szívekben soha. A szívekben örökké sötétség van. Lin-csi apát pesti rokona ezért nem tudja még ma sem, miért gondolt egy régi, hosszú-hosszú nyáron szakadatlanul az apátra. Emlékezetében nyoma sincs oknak, magyarázatnak. Végtelen, megállíthatatlan sorban támadtak elméjében a Lin-csitől származó gondolatok, egész jelenetek játszódtak le az apát életéből a szeme előtt. Persze – rajta kívül – Lin-csi életéről jóformán senki nem tudott. Vagyis az égvilágon mindent, bármilyen eseményt vagy gondolatot az ő képzeletének lehetett tulajdonítani. Mégis, miért pont neki? Miért éppen neki kellett erről az ezerkétszáz éves kínai apátról képzelődnie? Miféle élet eseményei peregtek a pesti rokon szeme előtt azon a nyáron minden áldott nap, minden éjjel és nappal?

– Lin-csi életének legapróbb részleteit is készen találtam a fejemben – állította később határozottan. – De fogalmam sincs, honnan érkezett hozzám ez a furcsa alak – mondogatta nyugtalanul, megállás nélkül ingatva a fejét. – Nem értem, miféle titkos rokonság ez. – Lin-csi meg azt kérdezte magától minduntalan: – Hová kerültem? Mi közöm ehhez a teljesen ismeretlen, idegen világhoz, és ehhez az örökké engem bámuló, nyomomban járó fiatalemberhez?

A pesti rokonnak korábban csak hébe-hóba jutott eszébe az apát, ha eszébe jutott egyáltalán. Most meg mi történt? Talán az ég határtalan, csalfa kékje tehet róla, amely azon a nyáron mintha örökké egy másik világra nyílt volna. A pesti rokon régi-régi szokása volt, még gyerekkorából, hogy nyaranta éjjel-nappal az eget bámulta. Amikor csak tehette, azonnal letelepedett és hátradőlt a parkok füvén, az erkélyeken, a pesti háztetőkön a kéményseprők pallóin, aztán csak nézte-nézte az eget. Napkeltekor és napnyugtakor, fényes délben és holdtalan, sötét estéken. Akkortájt nézhette is eleget, mert bizony az a nyár volt a világ leghosszabb nyara. Annál hosszabbat azóta se látott emberfia. Egyfolytában úgy érezte, mintha már végtelen ideje tartana, és nem is akarna véget érni soha. Lehet, hogy ez a nyár, ez az ég hozta Lin-csit ide? A bűvölő látomások hosszú-hosszú nyara?

A szeme előtt lejátszódó Lin-csi-történetek közeli rokonná léptették elő az apátot. Pedig Lin-csi a pesti fiatalember emlékezetében nem is volt egészen valóságos személy. Létezett is meg nem is, pont úgy, ahogy a mesehősök léteznek a gyerekek képzeletében. Lin-csi is félig a valóságban, félig a pesti rokon képzeletében létezett.

Olvasmányaiból tudott valamit a 9. századi rosszhírű kínai apátról, ki ne hallott volna róla ezt-azt? De pont neki semmi oka nem volt, hogy odafigyeljen rá. Utánanézett, hogy kiféle-miféle, és látta, hogy a bölcselet története a nevét se említi. Megtudta azt is, hogy hittársai, a kínai buddhisták leginkább csak a botrányait emlegetik. Se füle, se farka történetek keringtek róla időtlen idők óta. Ezekben az apát igen furcsán, mondhatni, meglehetősen durván, faragatlanul viselkedik mindenkivel; érthetetlen, excentrikus figura.

A tanításai is meghökkentőek, zavarba ejtőek, és bizony meglehetősen homályosak voltak. Még a tanítványai se értették minden szavát. Ilyenkor az apát méregbe gurult, hozzájuk vágta az elmélkedő zsámolyát, vagy fenékbe rugdosta őket. Mikor milyen kedve volt. Minek egy ilyen kellemetlen alakkal törődni, jobb, ha elfelejti örökre. Újabban már szinte senki nem beszél róla, az emlékét is elnyelte az idő. Így gondolt rá a pesti rokon, akárhányszor eszébe jutott.

Élje csak Lin-csi a holtak háborítatlan, elfeledett életét. Ám halála után eltelt immár több mint ezerkétszáz esztendő, és az öreg apát újra megjelent ebben a világban. Közel hajolt pesti rokonához, és hanyagul súgott valamit a fülébe. Ez persze nem értette pontosan a szavait (így szokott ez lenni fontos közléseknél), de mégsem fájlalta, nem nyugtalanította egyáltalán. Azért persze válaszolt volna neki valamit röviden, esetleg kérdezett is volna tőle egy-két dolgot, ha érti a szavát. Egy ideje mintha mégiscsak lenne valami közük egymáshoz, de mire feléje fordult, az apát ott sem volt. Nem baj, hadd menjen. Eddig se volt fontos, ezután se lesz az. Legyintett egyet a pesti rokon, vonogatta a vállát, aztán tette a dolgát tovább.

Ám egy nap feltűnt neki, hogy az apát hiányzik az életéből. Amikor szokása szerint a messzi múlt homályába tekintgetett, nem látta Lin-csit ott üldögélni a szokott helyén. De a régi helyén se találta: kolostorában, a távoli Huo-to folyó partján. Könnyű keresgélésbe kezdett, aztán váratlanul a hozzá legközelebbi helyen, egész létének legtitkosabb zugában talált rá: a szívében. Az apát beköltözött a szívébe. Ez aztán a meglepetés! A pesti fiatalember (aki nem is volt már annyira fiatal, legfeljebb távoli rokonához képest) innen tudta meg – méghozzá teljes bizonyossággal –, hogy a rokonságok, bármilyenek legyenek is, az emberek szívében születnek. Másképpen nem létezik rokonság.

Mégis, miféle rokonság ez? Tette fel magának újra és újra a kérdést. Szellemi? És ha nem, akkor valódi? Ebbe a pesti rokon már nem is mert belegondolni. Földönjáró volt világéletében, lehet, hogy ezért nem tudott elmenni a kérdés mellett. De a megválaszolatlan kérdések között is ez izgatta leginkább. Szóval miféle rokonság ez? Ennek akart mindenáron a végére járni.

Szellemi és érzelmi kapcsolatainkat többnyire úgy szoktuk mások elé tárni, hogy mi magunk beszélünk róluk. Rendszerint őszintén és elég hosszan. Ám jobb, ha itt máris belátjuk: Lin-csi és rokona esetében szó sem lehet vallomásról.

Az önfeltárás

Az önfeltárás olyan tevékenység, amelyet a legnagyobb élvezettel azok az írástudók végeznek, akik nem a messze eső dolgok iránt érdeklődnek, hanem a hozzájuk legközelebbiek iránt. És mi lenne hozzájuk közelebbi, mint saját maguk?

Az érdemeik, az erényeik nyilvános feltárása épp olyan gyönyörűséget jelent számukra, mint a bűneiké. A pózolás édes szenvedély. Ellágyultan írnak aztán tele száz és ezer oldalakat magukról és minden felmenőjükről. Hiszen a saját életük és a legközelebbieké egyaránt az önfeltárás aranybányái. Lin-csi apát és pesti rokona viszont világéletében utálta az önfeltárást, nem is hallotta őket soha senki magukról vagy a családjukról beszélni.

Persze, hogy nem vallanak magukról most sem. Ám történeteinkben vallomásaik nélkül is feltárulnak életük legbensőbb titkai. A zárkózott természetű és barátságtalan apátot, valamint csaknem ismeretlen rokonát azért nem szükséges szóra bírnunk, mert a pesti rokon legközelebbi hozzátartozójaként – mondhatni, legjobb ismerőjeként – e lapokon mindvégig itt leszek önökkel én. Én, aki élete minden eddigi eseményének tanúja voltam. Jelenlévő tanúja, s ekként valamilyen mértékben résztvevője is.

Tanú és résztvevő minőségében készülök hát elbeszélni önöknek a legfontosabb részleteket. Ám azt is nyugodt szívvel bevallhatom, hogy a pesti rokon figyelmes szellemi társaként is mindvégig jelen vagyok az itt következő történetekben.

Mert az igazság az, hogy leginkább szellemi térben mondhatom magam otthonosnak az egész emberi világban. Hőseink, az apát és pesti rokona életében pedig mindenképpen. Mindkettőjükében, mert ha szoros és állandó együttlétünkből következően jól ismerem az egyiket, úgy hasonlóan jól kell ismernem a másikat is. Ez akkor is így lenne, ha nem rokonokról beszélnénk. Jelenlétem beavatottként való említése tehát – úgy érzem – teljességgel helyénvaló. Valamint őszintén remélem, hogy hiteles elbeszélői szerepem sem vitatható.

Ennélfogva máris elmondom önöknek, hogy Lin-csi és pesti rokona miért utálja az önfeltárást. Nem is kevéssé, amint említettem már az imént. Azért van ez így – időtlen idők óta –, mert világlátásuk nem az emberi teljesítményt helyezi középpontba. És még csak nem is magát az embert. Mindketten olyannyira csekély jelentőséget tulajdonítanak az élet egészének, hogy igencsak szégyenteljesnek éreznék e csekélyke lét részleteit az emberek elé tárni. Az ilyenfajta kitárulkozás kiváltképp visszatetsző a szemükben. Sokatmondó és messzire mutató ok ez.

Legyen hát az önfeltárás ezután is azok dolga, akik sem az élet nagyszerűségével, sem a jelentéktelenségével nem tudnak mit kezdeni. Ezért aztán örökké maguk körül forgolódnak. A mi hőseink nem hasonlítanak rájuk. Ők a kifürkészhetetlent fürkészik, és a láthatatlan jelenségek körüljárásával vannak elfoglalva. E jelenségek elmélyült és beható vizsgálatával telik egész életük. Ami látványos és konkrét, az számukra érdektelen.

Ennek következtében a későbbiekben olyan eseményeket is felhozok, amelyek első pillantásra módfelett jelentéktelennek látszanak, ám a teljes kép hibátlan megalkotásához nélkülözhetetlenek.

Epizódokat, pillanatképeket, apró mozzanatokat villantok fel mindenekelőtt a fiatalember életéből, akinek a közelében majd gyakran ott találjuk az öreg apátot. Nem egyszer huszadrangú mellékszereplőkkel is megismerkedünk, ám meggyőződésem, hogy elbeszélésem végére plasztikusan rajzolódik majd elénk mindkettőjük alakja. Hiteles és meggyőző összkép felmutatására törekszem, amelyből jellemképüket, szellemi öltözetüket is megismerjük.

Egy csepp tudás, mi az?

Mindenekelőtt lássuk az apát és pesti rokona legszembetűnőbb vonásait. Azokat a vonásokat, amelyekből életük jellemző történései következnek. Kis túlzással az apátot és fiatal rokonát egyformán rejtőzködő természetűnek mondhatjuk, sőt, azt sem tagadom, hogy gyakorta viselnek álöltözetet. Őszinte örömmel álcázzák magukat. Az inkognitó igen kellemes és biztonságos viselet.

Rejtőzködő kedvükben nemcsak jellemző emberi tulajdonságaikat, a környezetükben elfoglalt helyzetüket és szándékaikat igyekeznek eltitkolni mások elől, de meglátásaikat és tudásukat is. Tartózkodásukat a legjobb esetben az udvariasság magyarázza, na meg az önmagával egyetértésben élő ember nyugalma, higgadtsága. Az öreg apát háttérbe húzódása többnyire ebből az alaphelyzetből származik. Még akkor is, ha jól tudjuk, korlátozottabb képességű tanítványai bizony elég gyakran kihozták a sodrából. Ám ez még a távoli Huo-to folyó parti kolostorban történt, szinte az idők kezdetén.

Szerencsére hasonló a helyzet a pesti rokon visszafogottságával is. Különösen azokban az esetekben, amikor színlelt egykedvűségével az emberi világról alkotott véleményét igyekszik elhallgatni. Erről ugyanis elég határozott véleménnyel bír, s ha mégis hallgat, tudom, hogy megvetését leplezi. Állíthatom, hogy ilyenkor csendes udvariassága fogja vissza, és némi szemérmesség, amiből az önfeltárással szemben érzett ellenszenve is táplálkozik.

Bármiképpen legyen is, a rejtőzködő természet a legfényesebb tudást is elkendőzi, senki életében nem engedi napvilágra kerülni. Pedig némelyek milyen büszkén, milyen fölényesen hirdetik hitvány kis tudásukat is – mint igazi, világraszóló okosságot.

– Ha a föld minden titkát kitanuljuk, annyi az, mint egyetlen cseppet pottyantani az óceán vizébe – szerette mondogatni kolostorában egykor Lin-csi apát, s ez bizony világos beszéd. Tisztán érthető belőle, hogy ő maga semmiféle tudást nem tart üdvözítőnek, sőt kifejezetten haszontalannak véli a legjobb szándékú tanítást is. Saját tudását pedig teljes egészében lényegtelennek és személytelennek tünteti föl, talált tárgynak tekinti.

Na de, ha így van, ha helyesen látja a tudás haszontalanságát, mire való az a keserves erőfeszítés, amellyel a tudás megszerzéséért mindig szívesen áldoznak az emberek? Mire való? Mi a cél? Mi a remény?

– A tudás csak vigasztalás, semmi más – vágta rá erre Lin-csi apát mindannyiszor, amikor a tanítványai ugyanezt kérdezték. De megmondta azt is, hogy miért.

– Azért kell az embereknek a vigasztalás, mert különben minden törekvésüket föladnák. Azért kell, hogy az egyszerű, köznapi életbe belenyugodjanak, hogy helyt tudjanak állni, míg kitöltik a rájuk szabott időt.

– Hát ezért?! – kérdezte ijedt csodálkozással a pesti rokon, amikor először hallotta az apát válaszát. De aztán elfogadta az érvelést. Beletörődött a soványka ígéretbe, miként azok, akik már belátták, hogy ez bizony nem kevés. Mert megtanulták sejteni a rájuk szabott idő végét.

Miféle tudásról lehet itt szó, míg fájdalmasan tudatlanok vagyunk időnk vége felől? Legjobb, ha mindenki csöndben marad. Ha megelégszik a legegyszerűbb élettel, megelégszik a köznapisággal. Ez a legjózanabb és legtisztességesebb viselkedés.

– Csakhogy nem való ám mindenkinek! Mert sokan vannak, akik szeretnek véres küzdelemben győzedelmeskedni, szeretnek az ott szerzett apró morzsákkal kérkedni – gondolta Lin-csi apát pesti rokona. Magát persze nem sorolta ezek közé. Ám ahogy korábbi küzdelmeit futólag felidézte, úgy látta, az emberek sűrűjében bizony ő sem maradt teljesen makulátlan. Nem maradhatnak azok a legjózanabbak és legbölcsebbek sem. Vannak olyan élethelyzetek, amikor a morzsák is számítanak.

Tartalom

Miféle rokonság ez?

Az önfeltárás

Egy csepp tudás, mi az?

A lepketánc

Saját élet

Hideg hegyek, meleg tengerek helyett

Hányféle tudás van?

A léttelen lét felé

A kövek szeme

Bőkedvű lányok közt

Csak a gondolat

Öreg házak

Nem készült el

Szulamit

Egy indus megmondja

Csupa viszonosság itt minden

A német és a kínai Goethe

A nagynénik háza

A női lélek bolygója

Lin-csi arca

A költő és a filozófus

Francesco és Taj-po

Tárgyak sorsa

A piros

Kína

Tibet

Égig érő vizek

A macska

A legrosszabb álom

Csokonai Vitéz Mihály

Kínai szerelem

Lányok múlása

Az emlékezet

Mesék hőse, Csoma Sándor

Egy folyó

A vendégség

A kacsa felfogása

Jaj, a gépek!

Lin-csi apát körülnéz

A másik állat

Te mit mondanál?

Nézd a hegyek őskirályát!

A másik világ

Confessio

www.corvinakiado.hu

A szerző a könyv megírása idején a Nemzeti Kulturális Alap ösztöndíjában részesült

Felelős szerkesztő és kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Macskássy Zsuzsa

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Judson – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0