Az Alkusz-sorozat:

Az Éjszaka Királya

Laura Thalassa: Rhapsodic

Copyright © 2016. RHAPSODIC by Laura Thalassa

Hungarian Translation © Kéri Andrea

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Laura Thalassa: Rhapsodic

Burning Ember Press, Published by Lavabrook Publishing Group, US, 2016

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978-615-6507-01-3 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Major Ákos

Szerkesztő: Kalocsai Judit

Korrektor: Kótai Katalin

Tördelés: Sz. Eszteró Anett

Műfaj: new adult, fantasy, romantikus

Családomnak,

mert egyedül nem élet az élet

BEVEZETÉS

Május, nyolc évvel ezelőtt

Véres a kezem, vér csorog a lábujjaim között, vércseppek pöttyözik a hajam. Vér fröcsög a mellkasomon, és rémületemre a vér ízét érzem az ajkamon is.

Túl sok vér szennyezi a konyha egyébként makulátlanul tiszta padlóját. Senki nem lenne képes túlélni ekkora vérveszteséget, még a lábamnál heverő szörnyeteg sem.

Az egész testem reszket, adrenalin áramlik az ereimben. Leejtem a törött üveget, ami földet érve millió darabra hasad, majd térdre rogyok.

Vér áztatja a nadrágomat.

A kínzómra meredek. Homályos tekintete a semmibe réved, a bőre fakó. Ha bátrabb lennék, a mellkasára szorítanám a fülemet, hogy megbizonyosodjak róla, jeges, megfeketedett szíve nem dobog többé. Mégsem vagyok képes hozzáérni. Még most sem, hogy már nem bánthat.

Elment. Végre nincs többé.

Reszkető zokogás tör fel a torkomból. Mintha egy örökkévalóság óta most kapnék először levegőt. Ismét felzokogok. Istenem, de jó érzés!

Nem kellene megkönnyebbülést éreznem. Tisztában vagyok vele. Tudom, hogy gyászolnom kellene egy élet elvesztését, mégis képtelen vagyok rá. Az ő életét biztosan nem. Talán ettől gonosz vagyok. Csak azt tudom, hogy ma éjjel valóban szembenéztem a félelmemmel, és én kerültem ki győztesen.

Ő már halott. Nem árthat nekem többé. Meghalt.

Beletelik jó pár pillanatba, amíg tudatosul bennem.

Ó, istenem, meghalt.

Hirtelen remegni kezd a kezem. Előttem egy holttest, és minden csupa vér. A ruhámat is átáztatta. Ráfröccsent a füzeteimre, és egy kövér csepp éppen eltakarja Lincoln arcát a törikönyvemben.

Hideg borzongás fut végig a testemen.

Lebámulok a kezemre, és lady Macbethnek érzem magam. El, átkozott folt! Mondom, el![*] Odaviharzok a konyhában a csaphoz, véres lábnyomokat hagyva magam után. Istenem, le kell vakarnom magamról valahogy a vérét!

Vadul dörzsölöm a kezem. A vér bemocskolja az ujjaimat, és beássa magát a körmöm alá. Képtelen vagyok megszabadulni tőle, de már nem számít, mert a vörös lé a karomat is beszínezte, így hát azt kezdem súrolni. Aztán a folt eléri az ingemet, és látom, hogy a hajamra is kezd rászáradni.

Nyöszörögni kezdek, de hiába. Nem jön ki a folt.

A rohadt életbe!

A gránitpult fölé hajolok, és a mosogatót és a padlót bemocskoló, víz és vér elegyéből álló rózsaszín löttyöt vizslatom.

Nem menekülhetek el előle.

A tekintetem vonakodva a testre siklik. Az agyam egy része arra számít, hogy a mostohaapám váratlanul felül, és megtámad engem. Amikor mégsem így történik, újra gondolkodóba esek.

Mi a fenéhez kezdjek most? Hívjam a rendőrséget? Az igazságszolgáltatás a gyerekek oldalán áll. Nem lesz semmi baj, csak behívnak és kihallgatnak.

De vajon meg is fognak védeni? Nem akárkivel végeztem. Meggyilkoltam a világ egyik legtehetősebb, legérinthetetlenebb emberét. Nem számít, hogy önvédelemből tettem. A hozzá hasonló férfiak még halálukban is képesek megúszni a legelképzelhetetlenebb bűnöket.

Nekem pedig beszélnem kellene róla – mindenről.

Hirtelen rám tör a hányinger.

Hiszen nincs más választásom, fel kell adnom magam – hacsak…

A konyhában elvérző szörnyeteg ismert egy férfit, aki ismert egy másik férfit.

Valakit, aki még egy ilyen zűrös helyzetet is képes elsikálni. Csupán a lelkem egy darabkáját kell odaadnom, hogy beszélhessek vele.

Se zsaruk, se kérdezősködés, se nevelőintézet vagy börtön.

Tudod, mit? Felőlem megkaphatja az egészet, ami a lelkemből megmaradt. Csak ki akarok szállni.

A kacatokkal teli fiókhoz csörtetek; alig bírom kihúzni, annyira remeg a kezem.

Miután sikerül, a névjegykártyát már hamar megtalálom, és elolvasom a nem mindennapi elérhetőséget. Egyetlen mondat árválkodik a kártyán; mindössze annyit kell tennem, hogy hangosan felolvasom.

Elfog a félelem. Ha megteszem, már nincs visszaút.

Ám ahogy a tekintetemmel körbepásztázom a konyhát, belém hasít a felismerés: túl késő visszafordulni.

Megszorítom a lapocskát. Mélyet lélegzem, és követem az utasítást.

– Alkusz, alkut akarok kötni.

ELSŐ FEJEZET

Jelen

Egy mappa landol az asztalon az orrom előtt.

– Levelet kaptál, ribi.

Leteszem a bögre gőzölgő kávét, és felpillantok a laptopomról.

Temperance „Temper” Darling – nem viccelek, tényleg ez a neve –, az üzlettársam és a legjobb barátnőm ácsorog az asztal túloldalán, arcán kaján vigyorral.

Lezuttyan a velem szemközti székbe.

Leemelem a lábam az íróasztalról, és a mappa után nyúlok.

Temper a dosszié felé bök a fejével.

– Ez tényleg könnyű zsákmány, csajszi.

Mind könnyű zsákmány, és ezzel ő is tisztában van.

Körbejáratja a tekintetét a szűk, szekrény nagyságú irodámon, ami az övének a pontos mása.

– Mennyit kínál az ügyfél? – tudakolom, miközben újból kitámasztom a lábam az asztal szélén.

– Húszezer dollárt egyetlen találkozásért a célponttal, a nő ráadásul pontosan tudja, mikor és hol tudjuk elcsípni.

Elismerően füttyentek. Csakugyan könnyen jött pénz.

– Találkozó a célponttal? – kérdezem.

– Ma este nyolckor a Flamencosban. És csak hogy tudd, az egy elég puccos étterem, szóval… – a tekintete a viharvert csizmámra siklik – nem mehetsz ebben.

A szememet forgatom.

– Ó, és a barátaival találkozik ott.

És én még abban reménykedtem, hogy viszonylag korán hazaérek ma éjjel.

– Tudod, mit akar tőle az ügyfél? – faggatózom tovább.

– A megbízónk úgy véli, hogy a nagybátyja – a mi célpontunk – visszaél a saját édesanyja, azaz az ügyfél nagyanyja feletti gyámságával. Már bíróság előtt van az ügy, de a megbízónk szeretne megspórolni magának néhány költséges ügyvédi számlát azáltal, hogy kicsikarja belőle a beismerő vallomást.

Ismerős izgatottság fut át a testemen, amitől a bőröm ragyogni kezd. Itt egy újabb esély, hogy kisegítsek egy idős hölgyet, miközben büntetést mérhetek a bűnözők legrosszabb fajtájára – arra, aki a saját családján élősködik.

Temper is észreveszi a bőröm izzását, és megbabonázva bámul. Mielőtt észbe kaphatna, felém nyújtja a kezét. Ő sem képes ellenállni a bűbájomnak.

Megrázza a fejét.

– Csajszi, te aztán beteg egy állat vagy!

Hát, nem tagadom.

– Bagoly mondja verébnek.

Felhorkant.

– Hívj csak a gonosz nyugati boszorkánynak!

Temper nem boszorkány. Ő annál valami sokkal veszedelmesebb.

A telefonjára pillant.

– Francba – morog. – Szívesen maradnék és csacsognék még, de az egyik elkövetőm a Luca’s Deliben lesz alig egy óra múlva, és tudod, milyen a Los Angeles-i csúcsforgalom ebédidőben… Nem szívesen választanám ketté a 405-ös gyorsforgalmit a Vörös-tenger mintájára. Az túl gyanús lenne. – Talpra szökken, és a zsebébe csúsztatja a telefonját. – Eli mikor jön vissza?

Eli, a fejvadász, aki olykor nekünk dolgozik, máskor pedig a Politiának, a természetfeletti rendőrségnek. Eli, aki egyébként a pasim.

– Bocs, Temper, de még egy hétig biztosan nem. – Kissé megkönnyebbülök, ahogy hangosan kimondom a szavakat.

Nem helyes, nem igaz? Élvezni, hogy a pasid lelépett pár napra, és egyedül töltheted az időt.

Valószínűleg az sem helyes, hogy a törődését fojtogatónak találom. Félek attól, hogy mit jelent mindez, különösen, ha azt is számításba vesszük, hogy nem is lenne szabad találkozgatnunk.

A legelső szabály, hogy munkatársakkal nem randizunk. Hat hónappal ezelőtt egy meló utáni közös italozás során megszegtem ezt a szabályt, mintha sosem létezett volna. Aztán újra meg újra megszegtem, egészen addig, amíg egy olyan kapcsolatban nem találtam magam, amit talán soha nem is akartam igazán.

– Ne már! – nyögi Temper, afrofrizurája ide-oda repdes, ahogy hátrahajtja a fejét, és az égre emeli a tekintetét. – A rosszfiúk mindig nagy szart kavarnak, ha Eli nincs itt. – Az ajtó felé igyekszik, búcsúzóul jelentőségteljesen hátranéz, majd elhagyja az
irodámat.

Néhány pillanatig a dossziéra meredek, azután a kezembe veszem.

Az ügyben semmi rendkívüli nincs. Semmi különösen kegyetlen vagy bonyolult részlet. Semmi olyasmi, ami miatt az asztal egyik fiókjába rejtett Johnnie Walker-es üveg után kellene nyúlnom. Mégis úgy érzem, szeretném, szinte viszket a tenyerem, hogy előhúzzam.

Túl sok rossz ember él ezen a világon.

Ahogy az ujjam az asztal lapján dobol, a szemem a bal csuklóm köré tekeredő ónixgyöngyökre téved. Mintha a gyöngyök elnyelnék a fényt, ahelyett, hogy visszavernék azt.

Túl sok rossz ember és túl sok rossz emlék, amit legszívesebben örökre elfelednék.

A csilivili étterem, ahova pontban nyolckor belépek, félhomályban úszik, gyertyafény pislákol a kétfős asztaloknál. A Flamencos vitathatatlanul egy olyasféle hely, ahova a gazdagok járnak romantikázni.

Követem a pincért, ahogy egy különterembe vezet; a cipősarkam ütemesen kopog a keményfa padlón.

Húszezer dollár. Rohadt sok pénz. Mégsem a fizetségért teszem most ezt. Igazság szerint a függőségek megszállottja vagyok, és ez az egyik személyes kedvencem.

A pincér kitárja a különterem ajtaját, és én belépek.

Odabent egy kisebb társaság cseverészik jókedvűen egy méretes asztal körül. A hangjuk kissé elhalkul, ahogy finom kattanással bezárul mögöttem az ajtó. Egyetlen további lépést sem teszek az asztal felé.

A tekintetem megállapodik Micky Fugue-n, egy negyvenes, kopaszodó férfin. A célpontomon.

A bőröm ragyogni kezd, ahogy engedem a felszínre jutni a szirénemet.

– Mindenki, kifelé! – A hangom dallamos, már-már földöntúli. Igéző.

A vendégek szinte egyként állnak fel, a tekintetük a távolba réved.

Hát ez az én csodálatos és hátborzongató erőm. A szirén ereje. Kényszeríteni a szolgálatkész – és kevésbé szolgálatkész – embereket arra, hogy azt tegyék és gondolják, amit én akarok.

Igézet. Törvénytelen. Nem mintha érdekelne.

– Az este csodásan sikerült – közlöm a mellettem elhaladó vendégekkel. – Mindannyian szeretnétek újra megismételni a közeljövőben. Ja, és én sosem jártam itt.

Ahogy Mickey mellém ér, megragadom a karját.

– Te maradsz.

A hangom szinte megbénítja, csak áll, mialatt a többiek kivonulnak. Üveges szeme egy pillanatra felvillan, és felismerem benne a zavarát; a tudata harcol a furcsa mágiám ellen. Azután elmúlik.

– Üljünk le! – Visszairányítom a helyére, és elfoglalom a szomszédos széket. – Ha végeztünk, elengedlek.

Még mindig ragyogok, az erőm minden egyes másodperccel nő. A kezem alig észrevehetően megremeg, ahogy a többi késztetésemmel – a szex és az erőszak iránti vágyammal – viaskodom. Nevezhetünk akár modern kori Jekyll és Hyde-nak. Legtöbbször csupán Callie vagyok, a magánnyomozó. Ám ha rákényszerülök a képességem használatára, a felszínre tör egy egészen más oldalam. A szörny, aki ott lakozik bennem, egy szirén; nem akar mást, csak elvenni. Pusztítani, és az áldozatai félelméből és vágyaiból lakmározni.

Nem szívesen ismerem be, de nehéz őt kordában tartanom.

Kikapok egy szelet kenyeret az asztal közepén álló kosárból, és magam elé húzom az egyik kistányért, amit egyik vendég sem használt. Olívaolajat és balzsamecetet öntök a tányérra, belemártom a kenyér csücskét, és beleharapok.

A mellettem ülő férfit fürkészem. A jól szabott öltöny, amit visel, jótékonyan eltakarja a kerekedő pocakját. A csuklóján egy Rolex fénylik. A dossziéja szerint könyvelő. Tisztában vagyok vele, hogy a könyvelők szép summát keresnek, különösen itt, Los Angelesben, de ennyire azért nem.

– Miért nem térünk rögtön a tárgyra? – fordulok felé. Beszéd közben felállítom a telefonomat, hogy a kamerájával felvegyem a társalgásunkat. A biztonság kedvéért előrántok egy kézi magnetofont is, és bekapcsolom. – Rögzíteni fogom a mi kis eszmecserénket. Mondj egy jól hallható igent, amivel beleegyezel ebbe az interjúba.

Mickey eltorzult arccal küzd a hangomból áradó igézet ellen. Hasztalan.

– Igen – szűri összeszorított fogai közül. Ez a pasas nem ostoba; talán nem pontosan érti, mi történik vele, de láthatóan tudja, hogy csőbe fogják húzni. Vagyis már csőbe is húzták.

Amint beleegyezését adja, nekilátok a vallatásnak.

– Pénzt sikkasztasz az anyádtól? – A szenilis, halálos beteg anyjától. Nem kellett volna elolvasnom a dossziéját. Jobb, ha érzelmileg nem keveredek bele az ügyekbe, de ha gyerekekről vagy idősekről van szó, képtelen vagyok visszafogni a haragomat.

Ez alól a ma éjjel sem kivétel.

Harapok egyet a kenyérből, miközben őt vizslatom.

Beszédre nyitja a száját.

– Ettől a pillanattól kezdve a vallatásod végéig semmi mást nem mondasz, csak az igazat – parancsolom szinte kántálva a szavakat.

Megmerevedik, és bármit készült is fecsegni, a mondandója azonnal elhal az ajkán. Most, hogy képtelen hazudni, már csak idő kérdése, mire ráveszem, hogy bevallja az igazat.

Mickey továbbra is eredménytelenül küszködik a bűbájom ellen. Bár a vonásai rezzenéstelenek, látom, hogy izzadni kezd.

Tovább falatozom, mintha mi sem történt volna.

Az arca lassan piroskásra vált. Végül kinyögi:

– Igen. Hogy a büdös francba…

– Csend! – Azon nyomban abbahagyja a locsogást.

A mocsadék. Pénzt lop a beteg anyjától. A kedves öreg hölgytől, akinek egyetlen hibája, hogy világra hozta ezt a lúzert.

– Mióta csinálod ezt?

A szeme villog a haragtól.

– Két éve – préseli ki a szavakat akarata ellenére. Szúrós pillantást vet rám.

Szép lassan elfogyasztom a kenyér utolsó morzsáját is.

– Miért tetted? – teszem fel a következő kérdést.

– Ő hozzá sem nyúlt, nekem meg szükségem volt rá. És úgy terveztem, hogy visszaadom neki – feleli.

– Ó, szóval úgy tervezted? – Felvonom a szemöldököm. – És mégis mennyit vettél… kölcsön? – faggatom.

Jó néhány másodperc teljes némaságban telik el. Mickey pirospozsgás arca egyre vörösebbre vált. Végül megszólal:

– Nem tudom.

Odahajolok.

– Akkor tippelj!

– Talán kétszázhúszezret.

A szám hallatán felizzik bennem a harag.

– És mikor akartad mindezt visszafizetni? – kérdezem.

– M-most – dadogja.

Persze, én pedig Sába királynője vagyok.

– Mennyi pénz van ebben a pillanatban a bankszámládon?

A vizespohara után nyúl, és nagyot kortyol, mielőtt válaszolna.

– Sz-szeretek befektetni.

– Mennyi?!

– Valamivel több mint tizenkétezer.

Tizenkétezer dollár. Lenullázta az anyja számláját, és úgy él, mint egy kiskirály. Ám a felszín alatt a gazfickónak mindössze tizenkétezer dollár van a birtokában. És le merem fogadni, hogy hamarosan ezt is elherdálja majd. A hozzá hasonló mihasznák ujjai közül egyszerűen kifolyik a pénz.

Csalódott pillantást küldök felé.

– Nem ez a helyes válasz. Mondd meg szépen – kérem, miközben a szirénem élvezi, hogy kegyetlenkedhet –, hol van a pénz?

Nedves felső ajka megrándul, mielőtt válaszolna.

– Elveszett.

A kamera felé nyúlok, és kikapcsolom a felvételt. Az ügyfelem megkapta a vallomást, amire vágyott. Mickey azonban még nem lélegezhet fel, mert nem végeztem vele.

– Nem – fordulok felé –, nem veszett el. Az a kevés ember, aki valóban ismer engem, észrevenné, hogy megváltozott a hangom.

A férfi összeráncolja a szemöldökét, az arcáról zavarodottság sugárzik.

Lesimítom a hajtókáját.

– Ez egy szép öltöny, igazán gyönyörű. Na és az órád… egy Rolex nem valami olcsó mulatság, nem igaz?

Az igézet hatása alatt megrázza a fejét.

– Nem az – helyeslek buzgón. – Tudod, a magadfajta férfiak számára a vagyon sosem vész el. Inkább… hogy is mondtad? – Körbekémlelek a hiányzó szavak után kutatva, majd csettintek. – Befekteted. Megforgatod itt-ott, de semmi több. – Még közelebb hajolok hozzá. – Most mi is megforgatjuk egy kicsit.

A szeme tágra nyílik. Végre ismét Mickey-vel állok szemben – nem a varázslat irányítása alatt álló bábbal, hanem azzal a Mickey-vel, aki akkor volt, mielőtt beléptem volna a helyiségbe. Egy agyafúrt, de gyenge fickóval. Pontosan érti, hogy mi történik vele.

– K-ki vagy te? – Ó, a szeméből sugárzó félelem! A szirén képtelen ellenállni neki. Odanyúlok, és megpaskolom az arcát. – Meg f-foglak…

– Vissza fogsz ülni, és meghallgatsz, Mickey – közlöm –, és nem teszel semmi mást, mert ebben a pillanatban te egy senki vagy.

MÁSODIK FEJEZET

Május, nyolc évvel ezelőtt

Vibrálni kezd a levegő a konyhámban, mintha délibábot látnék, majd hirtelen ott van ő, betöltve a teret, mintha uralkodna felette.

Az Alkusz.

A szentségit, sikerült!

Nem látok mást belőle, csak egy száznyolcvanöt centi magas, izmos férfit és bőrszíjjal összefogott szőke tincseket. Az Alkusz ugyanis háttal áll nekem.

Éles fütty töri meg a csendet.

– Ez az ember aztán halott! – közli a kezem munkáját csodálva. Nehéz bakancsa felcsattan, ahogy a testhez lép.

Csupa feketét visel, a szűk póló szinte ráfeszül széles vállára. A bal karjára pillantok, amit végig tetoválások borítanak.

Callie, mi a fenébe rángattad bele magad?

Az Alkusz a bakancsa orrával megböki a holttestet.

– Nos, azt hiszem, tévedtem. Többé-kevésbé halott.

Ez azon nyomban kizökkent a gondolataimból.

– Micsoda?! – Nem lehet életben. Átjárja az ereimet a félelem, mint valami élő, lélegző dolog.

– Többe fog kerülni, mint amennyit adnál érte, de még feléleszthetem.

Feléleszteni? Mit szív ez az alak?

– Nem akarom, hogy éljen – replikázom.

Az Alkusz megfordul, így végre szemtől szemben is végigmérhetem.

Csak ámulok és bámulok. Egy görénynek képzeltem őt, és meglehet, hogy valóban démoni alak, de hogy nem görény, az egyszer biztos. Közel sem.

Az Alkusz annyira jóképű, ami csupán néhány férfiről mondható el ezen a világon. Széles állkapcsa és szeme kemény villogása ellenére nem egy elvadult szörnyeteg. Az arca tökéletesen szimmetrikus, és minden vonásából árad a buja érzékiség, ami sokkal inkább a nőkre jellemző, semmint a férfiakra. Magas, határozott arcélek, igéző, telt ajkak, csillogó ezüst szem. Na nem mintha nőies lenne a külseje. Erre biztosíték a gigantikus, izmos test és a vagány öltözék.

Egyszerűen csak szép férfi.

Egy lélegzetelállítóan szép férfi.

Leplezetlenül méreget.

– Nem.

Értetlenül bámulok vissza rá.

– Mi nem?

– Nem üzletelek kiskorúakkal.

A levegő pislákolni kezd, és – istenem, ne! – itt akar hagyni.

– Várj, várj! – Hirtelen megragadom a karját. Már nem csak a levegő pislákol. A bőröm is. Újabban gyakran csinálja ezt: halványan ragyog.

Kővé dermedve bámulja a karomat. Valami átsuhan a szemén, valami, ami vadabb, mint az egyszerű meglepetés és zabolátlanabb, mint az izgalom. Az őt körülvevő tér hirtelen elsötétedik, és meg mernék esküdni rá, hogy a háta mögött egy hatalmas, kanyargó valamit pillantok meg.

Amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan tovaszáll a pillanat.

Rám hunyorít.

– Mi vagy te?

Leejtem a karomat.

– Kérlek – könyörgök. – Alkut kell kötnöm.

Az Alkusz bosszúsan felsóhajt.

– Ide hallgass, nem kötök alkut kiskorúakkal. Menj inkább a rendőrségre! – A hangszíne ellenére továbbra is a bőrömet bámulja, az arcára távoli, zaklatott kifejezés ül.

– Nem tehetem… – Bárcsak tudná. – Kérlek, segíts!

A tekintete a karomról az arcomra vándorol.

Az Alkusz a fogát csikorgatja, és úgy grimaszol, mintha valami büdöset érezne. Végigméri a véres, zilált külsőmet. Újabb fogcsikorgatás.

Körbejáratja a tekintetét a helyiségen, és elidőzik a nevelőapám holttestén. Vajon mit láthat? Tudja, hogy csak baleset volt?

A fogaim hangosan kocognak. Szorosan átölelem magam.

Akaratlanul is rám pillant, a tekintete ellágyul, majd ismét megkeményedik.

– Ki ez?

Nagyot nyelek.

– Ki. Ez? – ismétli meg újra az Alkusz.

– A mostohaapám – nyögöm rekedten.

Rezzenéstelen arccal mered rám.

– Megérdemelte?

Kieresztem a visszatartott lélegzetemet, és egy könnycsepp kicsordul a szememből. Szótlanul bólintok.

Az Alkusz hosszasan méreget, majd a tekintete megállapodik az arcomon legördülő könnycseppen.

Fintorogva félrenéz. Megdörzsöli az arcát, két öles lépést tesz előre, majd váratlanul felém fordul.

– Legyen! – veti oda nyersen. – Segítek neked. – Újabb fogcsikorgatás és szemügyre vételezés után ismét a könnycseppre sandít. – És nem kérek érte fizetséget. – Alig bírja kinyögni a szavakat. – Csak most az egyszer. Vegyük úgy, hogy ebben az évszázadban ennyit fogok jótékonykodni.

Köszönetre nyitom a számat, de felemeli a kezét, és szorosan lehunyja a szemét.

– Ne!

Amikor újra kinyitja, azonnal a helyet kezdi kémlelni. Érzem, ahogy árad belőle a mágia. Ismerem a világunknak ezt az oldalát: a természetfeletti oldalt. A nevelőapám a teljes birodalmát a természetfeletti képességeire alapozta.

Efféle varázslatot azonban még sosem láttam működés közben – olyasfélét, ami megmagyarázhatatlan dolgokra képes. Felsikkantok, ahogy a vér lassan eltűnik a padlóról, aztán a konyhapultról, a ruhámról, a hajamról, végül a kezemről is.

Ezt a törött üveg követi. Az egyik pillanatban még ott van, a következőben pedig már el is tűnt. Bármiféle igézet legyen is ez, bizsergeti a bőrömet, ahogy keresztülhalad a konyhán.

Amint végzett a tetthellyel, az Alkusz a holttest felé veszi az irányt.

Odaérve megáll egy pillanatra, és kíváncsian vizslatja a testet. Hirtelen megmerevedik.

– Ez az, akinek gondolom?

Valószínűleg nem ez a legalkalmasabb időpont, hogy bevalljam az Alkusznak, az áldozatom nem más, mint maga Hugh Anders: a leghatalmasabb tőzsdei elemző, és a férfi, aki – persze a megfelelő árért cserébe – képes bármit elmondani a jövődről, amit valaha tudni akartál. Egy drogüzlet lebonyolításának időpontját, azt, hogy az életedet fenyegető veszély valós vagy ártalmatlan-e, vagy hogy elkapnak-e egy ellenséged megöléséért, vagy sem. Lehet, hogy nem ő volt a világ legtehetségesebb látója, de az biztos, hogy a leggazdagabb. Persze ez sem mentette meg a haláltól.

Micsoda irónia!

Az Alkusz szitkozódni kezd.

– Ezek a rohadt, elátkozott szirének – motyogja maga elé. – A titeket üldöző rossz szerencse engem is utolért.

Összerezzenek; én is jól ismerem a szirének szerencsétlenségre való hajlamát. Ez tehet anyám nem kívánt terhességéről és korai haláláról is.

– Vannak rokonaid? – kérdezi.

Az ajkamba harapok, és megrázom a fejem. Még szorosabban magam köré fonom a karomat. Egymagam vagyok az egész világon.

Újra szitkokat szór.

– Hány éves vagy?

– Két hét múlva töltöm be a tizenhatot. – Erre a születésnapra vártam hosszú évek óta. A természetfeletti világban tizenhat évesen válsz nagykorúvá. De jelen pillanatban pontosan ez az a tény, amit könnyen ellenem lehetne fordítani. Ha elérem ezt a bűvös számot, nagykorúként állíthatnak bíróság elé.

Mindössze két hét választott el a szabadságtól. Két hét. Aztán persze ennek kellett történnie.

– Végre – sóhajtja –, valami jó hír. Csomagolj! Holnap költözöl a Man-szigetre.

Bambán pislogok arra várva, hogy az elmém utolérje magát.

– Mi?! Várj! Holnap? – Költözöm? És ilyen hamar? A fejem zsongani kezd a gondolattól.

– A Peel Akadémián pár hét múlva kezdődnek a nyári foglalkozások – feleli.

Man szigetén, pontosan Írország és Nagy-Britannia között félúton található a Peel Akadémia: a legjobb természetfeletti bentlakásos iskola a világon. Olyan régóta álmodoztam arról, hogy oda járhatok. És ez most valósággá válik.

– Be fogsz járni azokra az órákra, és egy léleknek sem mondod el, hogy kinyírtad Hugh kicseszett Anderst.

Összerezzenek.

– Hacsak – teszi hozzá – nem szeretnéd inkább, hogy itt hagyjalak ebben a felfordulásban.

Ó, istenem!

– Ne, maradj, kérlek!

Újabb fájdalmas sóhaj.

– Majd én elintézem a holttestet és a hatóságokat. Ha bárki kérdezi, szívrohamot kapott.

Az Alkusz érdeklődve fürkész, mielőtt eszébe jut, hogy éppen bosszús rám. Csettint egyet az ujjával, mire a test a levegőbe emelkedik. Jó pár pillanatba beletelik, mire felfogom, hogy egy élettelen test lebeg a konyhámban.

Az Alkusz rendíthetetlen nyugalommal megszólal.

– Valamit tudnod kell.

– I-igen? – Képtelen vagyok levenni a szemem a lebegő testről. Olyan hátborzongató.

– Nézz rám! – csattan fel az Alkusz.

A figyelmem hirtelen rá irányul.

– Előfordulhat, hogy a mágiám hatása idővel elkopik. Hiába vagyok erős, ha az a csinos kis átok, ami ott lakozik bennetek, szirénekben, még az én varázserőmet is felülírja.

– Ha tényleg így történik, mi lesz velem? – puhatolom.

Az Alkusz szája önelégült vigyorra húzódik. Mekkora seggfej! Hamar kiismertem.

– Akkor a legjobb lesz, ha beveted a női ravaszságodat, kerub – mondja rám villanó tekintettel. – Szükséged lesz rá.

Majd ezzel a végszóval az Alkusz egyszeriben eltűnik, és vele együtt annak a férfinak a holtteste is, akivel végeztem.

Jelen

Hatalom.

Ez a függőségem forrása. A hatalom. Egykor összeroppantam a súlya alatt, és kis híján belefulladtam.

De az az idő már elmúlt. Most én vagyok az erő, ami félelmet kelt az emberekben.

Az étterem különtermében halványan pislákol a gyertyafény. Közelebb hajolok Mickey-hez.

– Most elmondom, mi fog történni. Visszaadod az elsikkasztott pénzt az édesanyádnak.

Üres szemébe azonnal visszaköltözik az élet. Ha egy pillantással ölni lehetne…

– Baszd. Meg.

Rámosolygok, és pontosan tudom, mennyire ijesztőnek látszom.

– Most jól figyelj, mert csak egyszer mondom el: tudom, hogy fogalmad sincs, ki vagyok. De biztosíthatlak, hogy könnyedén tönkretehetem az életedet, és vagyok akkora szemét, hogy meg is teszem, ha kell. Szóval, hacsak nem akarod mindenedet elveszíteni, legyél egy kicsit tisztelettudóbb.

Az egyszerű halandók is tudnak a természetfeletti létezéséről, de hajlamosak vagyunk elhatárolódni a nem mágikus teremtményektől azon egyszerű okból kifolyólag, hogy a boszorkányüldözéshez hasonló mókás szarságok általában akkor fordulnak elő, amikor a halandók megrémülnek tőlünk.

A táskámért nyúlok.

– Na most, mivel nem tudsz jó fiú lenni, majd én segítek neked – csicsergek tovább hanyagul. A táskából előhúzok egy tollat és néhány iratot, amit az ügyfelemtől kaptam.

Eltolom az útból Mickey tányérját, és kiterítem elé a papírokat.

Az egyik egy kézzel írott beismerő nyilatkozat, a másik pedig egy kötelezvény, amit az ügyfelem ügyvédje fogalmazott meg.

– Minden egyes pennyt vissza fogsz fizetni, amit elloptál, ráadásul tíz százalék kamattal.

Mickey halkan felnyög.

– Úgy érted, legyen inkább tizenöt százalék? – Vadul ingatni kezdi a fejét. – Én is így gondoltam. Adok tíz percet, hogy végiglapozd a papírokat, aztán írd alá őket.

Ezt a tíz percet a Mickey és a vendégei által meghagyott ételek és italok végigkóstolgatásával töltöm, és felteszem a lábamat az asztalra. Ezek a tűsarkú cipők…

Az idő leteltével elveszem az iratokat Mickey-től. Átfutom őket, és közben a papírok fölött az előttem ülő férfire sandítok. Az arcát egészségtelen mennyiségű izzadság borítja, és lefogadom, ha levenné a zakóját, a hónaljánál hatalmas foltok éktelenkednének.

Végigpörgetem a papírokat. Miután befejeztem, besuvasztom a táskámba.

– Majdnem végeztünk is.

– Majd-nem? – Úgy ejti ki a szót, mintha most hallaná először.

– Csak nem gondoltad, hogy néhány vacak aláírással megúszod a dolgot? – Megrázom a fejem, és az egyre erősebben csillogó bőröm túlragyogja a gyertyák halovány fényét. A bennem élő szirén imádja ezt. A játszadozást az áldozattal. – Ó, Mickey, nem, nem, nem…

Ezen a ponton abbahagyom a szórakozást Mickey-vel, mert végső csapást készülök mérni rá. Előrehajolok, és annyi erőt adok a hangomba, amennyi csak tőlem telik.

– Jóvá fogod tenni a hibáidat. Soha többé nem követsz el ilyesmit, és az életed hátralévő részét azzal fogod tölteni, hogy megpróbálsz jobb emberré válni, aki kiérdemli az édesanyja bocsánatát.

Bólint egyet.

Felkapom a táskámat.

– Legyél jó fiú! Ha a fülembe jut, hogy nem viselkedtél jól – sőt, ha bármi gyanúsat hallok felőled –, számíthatsz rá, hogy megkereslek, és hidd el, azt nagyon nem akarod.

Üres tekintettel, gépiesen bólogat.

Feltápászkodom. Elvégeztem a dolgomat.

Mindössze egyetlen parancsra van szükség.

Felejtsd el, hogy létezem. Huss, a memóriád kitörölt minden rólam szóló emléket.

Nézz félre. A szemed bármerre képes nézni, csak rám nem.

Áruld el a legsötétebb titkodat. Az ajkad és az elméd azonnal cserben hagy téged.

Add nekem mindenedet. Egy szempillantás alatt kiüríted a bankszámládat.

Fulladj meg.

Fulladj meg. Fulladj meg. Fulladj meg. Meghalsz.

Az idő kezdetén valószínűleg ez volt valakinek a kedvence; hiszen a szirének arról váltak híressé, hogy a halálba csalogatták a hajósokat.

Fulladj meg.

Olykor, amikor egyedül maradok a saját gondolataimmal – ami mellesleg elég gyakran előfordul –, ezekre a nőkre gondolok. Azokra, akik a sziklákon ácsorogva magukhoz csábították a tengerészeket, és a halálba küldték őket. Vajon tényleg így történt? Csakugyan a férfiak halálát kívánták? Miért pont ezeket a férfiakat szemelték ki maguknak? A legendákból sosem derült ki.

Azon tűnődöm, vajon volt-e köztük olyan, mint én: aki először a szépsége áldozatává vált, mielőtt abból nyerte volna a hatalmát. Vajon akadt-e olyan, akit egy tengerész bántalmazott, mielőtt rálelt volna a hangjára? Vajon őket is annyira feldühítették, és annyira belefáradtak az egészbe, hogy hozzám hasonlóan a bűnösök megleckéztetésére használták az erejüket?

Azon tépelődöm, vajon mennyi igaz a meséből, és hány ártatlan áldozatuk volt.

Én a hitvány férfiakra vadászom. Ez az én bosszúm. A szenvedélyem.

Fellépdelek a malibui tengerparti házam lépcsőjén; a lábam sajog az órák hosszat tartó tűsarkú viselésétől. Lepattogzik a palaszürke festék a ház fadeszkáiról. Élénkzöld penész virít a tető zsindelyein. Ez az én tökéletesen tökéletlen otthonom.

Belépek, és idebent is érzem az óceán illatát. Egyszerű a házikóm. Három szobából áll, a konyhapult csempéje töredezik, és ha mezítláb sétálsz keresztül a házon, homok megy a lábujjaid közé. A nappali és a hálószoba az óceánra néz, és mindkét helyiség szemközti falát elfoglalja egy-egy hatalmas üveg tolóajtó, ami a hátsó kertre nyílik.

Az aprócska udvar mögött pedig véget ér a világ. Egy falépcső kanyarog lefelé a tengerparti sziklán, amelyen a házam áll, a lábánál pedig a jeges Csendes-óceán a homokos kaliforniai partot nyaldossa – és a bokádat, ha arra támad kedved.

Ez a hely az én menedékem. Abban a pillanatban tudtam ezt, amikor az ingatlanügynök megmutatta nekem két évvel ezelőtt.

Sötétben vágok keresztül a lakáson, nem bajlódok a lámpák felkapcsolásával, ahogy egymás után dobálom le magamról a ruháimat. Ott hagyom őket, ahová leestek. Holnap majd összeszedem mindet, de ma éjjel randim van az óceánnal, azután pedig az ágyammal.

A nappali ablakán keresztül besüt a holdfény, és a szívem megtelik végtelen vágyakozással.

Titokban hálás vagyok, hogy Eli nem jöhet a közelembe, amíg véget nem ér a telihold. Vérfarkasként távol kell maradnia tőlem a Szent Hetes ideje alatt: a telihold körüli héten, amikor nem tudja irányítani az alakváltását.

Nekem is megvan rá az okom, amiért szívesebben vagyok egyedül ebben az időszakban, és ezeknek semmi köze nincs Elihoz, sokkal inkább a múltamhoz.

Lehámozom magamról a farmeremet, ahogy belépek a hálóba a fürdőruhámért. Már éppen nyúlnék a melltartóm kapcsához, amikor megpillantok egy árnyékot, ami sötétebb, mint a sötétség.

Elfojtom a torkomból feltörő sikolyt. A kezemmel a falat tapogatom, amíg meg nem lelem a lámpa kapcsolóját. Felkattintom.

Nem más fekszik az ágyamban, mint az Alkusz.

HARMADIK FEJEZET

Október, nyolc évvel ezelőtt

– Üdv, itt Garrett Wade felügyelő a Politiától. Szeretnék feltenni néhány kérdést az apád halálával kapcsolatban…

Remegő kézzel hallgatom le az üzenetet. A Politia vizsgálódik az ügyben? Ők az FBI természetfeletti megfelelője. Csak még sokkal ijesztőbbek.

Úgy volt, hogy nem lesznek kérdések. A hatóságoknak távol kellett volna maradniuk az ügytől. Az Alkusz tett róla.

Hiába vagyok erős, ha az a csinos kis átok, ami ott lakozik bennetek, szirénekben, még az én varázserőmet is felülírja.

Belesüppedek az ágyamba, és a telefonomat markolva a halántékomat dörzsölöm. Eső verdesi a kollégiumi szobám ablakát, eltakarva a kilátást a Peel-kastélyra, pontosabban a bentlakásos iskolává alakított középkori építményre, ahol az óráimat tartják.

Csupán öt hónap telt el az óta a végzetes éjszaka óta. Öt hónap. Ahhoz túl rövid, hogy teljesen kiélvezzem a szabadságomat, ahhoz viszont túl hosszú, hogy a hatóságok higgyenek az ártatlanságomban.

Elszalasztottam ezt a lehetőséget abban a pillanatban, amikor elfogadtam az Alkusz ajánlatát.

A Peel Akadémia és az itteni életem köddé válhat. Egy szempillantás alatt.

Mélyet lélegzem.

Ahogy én látom, három lehetőségem van. Az első, hogy elmenekülök, és feladom azt az életet, amit az utóbbi hónapokban felépítettem. A második, hogy visszahívom a felügyelőt, bemegyek a kihallgatásra, és reménykedem a legjobbakban.

Vagy a harmadik: kapcsolatba lépek az Alkusszal, és megkérem, hogy hozza helyre a dolgokat. Csakhogy ezúttal az adósává válnék.

Könnyű a választás.

Talpra pattanok, és a gardróbszekrényemhez lépek. Előhúzok egy cipősdobozt a legfelső fiókból, és felnyitom. Az Alkusz koromfekete névjegykártyája lapul a többi kacat alatt; a bronzfényű betűk kissé megkoptak, mióta utoljára a kezemben tartottam.

A dobozból kiemelve körbeforgatom a kártyát az ujjaim között. A papírra sandítva annak az éjszakának minden véres részlete felrémlik bennem.

El sem hiszem, hogy mindössze öt hónap telt el azóta.

Az életem annyira megváltozott. Keményen dolgoztam, hogy eltemessem a múltat.

Míg akkoriban gyenge voltam, ma már sokkal erősebb. Egy szirén, aki kénye-kedve szerint formálhatja az emberek akaratát, sőt akár meg is törheti azt. Ez a tudat egyfajta páncél, amit minden reggel ébredés után magamra öltök. Csak esténként vetem le, amikor hatalmukba kerítenek az emlékek.

A hüvelykujjammal végigsimítom a kártyát. Nem kell ezt tennem. Megígértem magamnak, hogy többé nem keresem meg őt. Legutóbbi találkozásunkkor megúsztam egy gyilkosságot – szó szerint. Kétszer nem lesz ekkora szerencsém.

De ez a legjobb választás a három közül.

Így hát életemben másodszor magamhoz szólítom az Alkuszt.

Jelen

Kővé dermedek.

Az Alkusz az ágytámlának dőlve heverészik az ágyamon, és úgy fest, mint egy igazi ragadozó. Alattomos, kitörni készülő erő és baljós tekintet. Ráadásul túlságosan otthon érzi magát az ágyamban.

Hét év. Hét hosszú év telt el azóta, hogy kilépett az életemből. És most újra itt van, és az ágyamon hever, mintha nem közel egy évtized furakodott volna közénk. És egy rohadt ötletem sincs, hogyan kellene reagálnom.

Lustán végigfuttatja rajtam a tekintetét.

– Más fehérneműt viselsz, mint amikor utoljára láttalak.

Jézusom, persze hogy letolt gatyával kellett rajtakapnia.

Elhessegetem a fájdalmat, amit a szavai okoznak. Legutóbbi találkozásunkkor egy szerelmes tini voltam, de ő nem akart tőlem semmit.

– Üdv, Desmond Flynn! – Szándékosan a teljes nevén szólítom. Le merném fogadni, hogy rajtam kívül nem sokan tudnak róla, és ez sebezhetővé teszi őt. Ráadásul ebben a pillanatban, ahogy fehérneműben ácsorgok, és próbálom feldolgozni, hogy az Alkusz itt van a szobámban, jobb is, ha nem csak én érzem magam kiszolgáltatottnak.

Lassú, lehengerlő mosolyt villant felém, amitől összeszorul a gyomrom, és a szívem is.

– Nem tudtam, hogy ma fel akarjuk fedni a titkainkat, Callypso Lillis – feleli.

Az Alkusz szinte felfalja a tekintetével a meztelen bőrömet, és újra annak az esetlen kamasznak érzem magam. Mélyet lélegzem. Már nem vagyok az a lány, még akkor sem, ha az előttem lévő férfi pontosan úgy fest, mint annak idején.

Ugyanaz a tetőtől talpig fekete ruházat, tiszteletet parancsoló alkat és ugyanaz a lenyűgöző arc.

Keresztülvágok a szobán, és felkapom a fürdőszoba ajtaján lógó frottírköntöst. Egész idő alatt magamon érzem a tekintetét. Hátat fordítok neki, és belebújok a köntösbe.

Hét év.

– Mit akarsz tőlem, Des? – nézek rá kérdőn, miközben megkötöm a puha övet a derekamon.

Úgy teszek, mintha mindez normális lenne. Mintha semmi furcsa nem lenne abban, hogy a házamban van, holott ez nem igaz. Nem is állhatna távolabb az igazságtól.

– Látom, még mindig ugyanolyan követelőző vagy.

Felszisszenek, ahogy a lehelete a fülemet csiklandozza. Megpördülök, hogy szembenézhessek vele.

Az Alkusz alig tíz centire áll tőlem, olyan közel, hogy érzem a testének melegét. Nem hallottam, ahogy felkelt az ágyról és átsétált a szobán. Persze nem kellene meglepődnöm. A mágiája alig észlelhető; ha nem keresed, legtöbbször észre sem veszed.

– Furcsa egy jellemhiba – folytatja összeszűkült szemmel –, figyelembe véve, hogy te mennyivel tartozol nekem. – A hangja mély és rekedt.

Ilyen közelségből megleshetem az arca minden apró részletét. Magas arccsontját, előkelő orrát, érzéki ajkát, erős állkapcsát. Világos haját, ami szinte fehérnek hat. Még mindig túl csinos egy férfihez képest. Annyira csinos, hogy képtelen vagyok félrenézni, hiába tudom, hogy kellene.

Mindig is a szeme ragadott meg a legjobban. Az ezüst összes árnyalatában játszik: a szélén a legsötétebb, ahol vastag, szénszürke gyűrű veszi körül, a közepén viszont egészen világos. Mintha az árnyak és a hold sugarai csillognának rajta.

Ránézni is fáj, nem pusztán azért, mert földöntúlian gyönyörű, hanem mert réges-régen ripityára törte a szívemet.

Az Alkusz megragadja a kezemet, és hét év óta először szemtől szemben találom magam a karját beborító tetkókkal.

Lenézek az egymásba fonódó kezünkre, miközben ő felhúzza a köntösöm ujját, felfedve az alatta megbúvó ónix karkötőt.

A lánc szinte az egész alkaromat befedi, rajta minden egyes gyöngy egy-egy mágikus adóslevél olyan szívességekért, amiket az Alkusztól vásároltam.

Ide-oda csavargatja a csuklómat, és a keze munkáját csodálja. Hiába próbálom elrántani a kezem, nem engedi.

– A karkötőm még mindig jól mutat rajtad, kerub – mondja.

A karkötője. Az egyetlen ékszerem, amit képtelen vagyok levenni. Még ha nem is pókselyemből szőtték volna – és így túl szívós ahhoz, hogy levághassam –, a varázslat, ami a csuklómra erősíti, megakadályozza, hogy megszabaduljak tőle, amíg ki nem egyenlítem a tartozásomat.

Az Alkusz megszorítja a kezemet.

– Callie, sok szívességgel tartozol nekem.

A levegő a torkomban akad, amikor találkozik a tekintetünk.

Ahogy rám néz, ahogy az ujjával köröket rajzol a tenyerem lágy bőrébe… Tudom, miért van itt. Valahol mélyen már akkor tudtam, amikor megláttam őt az ágyamon heverészni. Elérkezett a pillanat, amire hét éve várok.

Kifújom a bent tartott levegőt.

– Eljöttél végre, hogy behajtsd a tartozásomat.

Válasz helyett az Alkusz másik keze felsiklik a fogvatartott csuklómon, a karláncom mind a tizenhét során, egészen addig, amíg a végére nem ér. Végül az ujja közé veszi a háromszázhuszonkét gyöngy legutolsó darabját.

– Játsszunk egy kicsit! Felelsz vagy mersz? – kérdezi. Huncutságtól csillogó szeme az enyémre vándorol.

A szívem a mellkasomban dobog. Végre behajtja az adósságát. Alig tudom elhinni.

Buja vigyorra görbül a szája.

– Nos, mit választasz, Callie, felelsz vagy mersz?

Döbbenten pislogok. Tíz perccel ezelőtt az arcába nevettem volna annak, aki azt mondja, hogy Desmond Flynn a hálószobámban vár rám, hogy begyűjtse, ami az övé.

– Tehát mersz – folytatja a kedélyes csevegést, megtörve a hallgatásomat.

Félelem szorongatja a szívemet. Az Alkusz hírhedten magas árat kér a szolgálataiért cserébe. És ritkán kér pénzt fizetségként; nincs rá szüksége. Nem, legtöbbször valami sokkal személyesebbet követel, ráadásul kamatostul. Tekintettel arra, hogy háromszázhuszonkét kifizetetlen szívességem van, lényegében azt tehet velem, amit csak akar. Akár azt is megparancsolhatná, hogy irtsam ki egy kisebb falu lakosságát, és képtelen lennék ellenállni a mágiájának egészen addig, amíg az utolsó ónixgyöngy is elillan a karomról.

Veszélyes egy férfi, aki ebben a pillanatban egy gyöngyöt morzsolgat az ujjai között, és ravaszul méreget.

Megköszörülöm a torkom.

– Mit kell tennem?

Válasz helyett elengedi a csuklómat, és még közelebb lép. Rám szegezett tekintettel hátradönti a fejemet, és a kezébe fogja.

Mi a fenét művel?

Felnézek rá. Apró mosoly bujkál a szája szegletében, és látom, ahogy elsötétülő tekintettel felém hajol.

Megmerevedek, ahogy az ajka az enyémet súrolja. A szája az enyémre tapad, mire a testem végre ellazul. A bőröm szinte azonnal izzani kezd, ahogy ébredezik bennem a szirén. Szex és vér, él-hal ezért.

Átkulcsolom a karját, amivel az arcomat markolja. Az ujjaim belevájnak a csuklója felhevült bőrébe. Alatta érzem Desmond acélos izmait.

Tényleg itt van, mindez valóban megtörténik. Csak ez fut át a fejemen, mielőtt véget ér a csók és elhúzódik tőlem.

A csuklómra pillant, én pedig követem a tekintetét. A karkötőm legutolsó gyöngye hirtelen megcsillan, majd a semmibe vész. A csók volt hát az első követelése, az első fizetség, amit az Alkusz behajtott rajtam.

Megérintem az ajkamat; még mindig érzem az ízét a számon.

– Hiszen nem is kedvelsz – suttogom zavartan.

Az arcomhoz emeli a kezét, és végigsimítja parázsló bőrömet. Ha egyszerű férfi lenne, már megigéztem volna a bűbájommal. Ám ő valami egészen más.

Csillog a szeme, és valami olyasfajta érzelem olvasható ki belőle, amit egy teljes éven át próbáltam az emlékezetembe vésni, majd az azt követő hét éven át pedig elfelejteni.

– Holnap éjjel visszatérek. – Szinte felfal a tekintetével, aztán felvonja a szemöldökét. – Tekintsd a következő tanácsot egy ingyenes szívességnek: több vár rád, mint egy egyszerű csók.

Napkeltekor még mindig ébren vagyok, még mindig köntöst viselek, és továbbra sincs fogalmam arról, hogy mi a fene folyik itt. A kert végében a fűben ücsörgök felhúzott térddel, és mélyen beszívom a sós levegőt. Mellettem egy kis híján üres borosüveg.

Már felhívtam Tempert, és közöltem vele, hogy ma nem megyek be az irodába. Hogy mi a jó abban, hogy a saját vállalkozásodat vezeted? Te döntöd el, hogy mikor akarsz dolgozni.

Nézem, ahogy a csillagok lassan elhalványulnak, és az Alkusz birodalmát elnyeli a megvilágosodó égbolt.

Lenézek a csuklómra. Esküdni mernék, hogy érzem a különbséget, most, hogy eggyel kevesebb gyöngy csüng a láncomon. Már csak háromszázhuszonegy szívesség maradt, ám ezek gyaníthatóan sokkal fájdalmasabbak lesznek az elsőnél.

Az ujjammal végigsimítok az ajkamon. Tévedtem korábban. Volt olyan idő, amikor Des kedvelt engem. Persze nem úgy, ahogy én kedveltem őt – mintha egyedül ő létezne a világon. Amikor elhagyott, kitépte és magával vitte a szívemet is, ami sosem gyógyult be. És semennyi pia, pasi vagy munka nem volt képes betömni a lyukat.

A hatalmas tartozásom ellenére nem bánom, hogy annak idején megvásároltam a szívességeit. Kicsit sem. Segítettek kiszabadulni a szörny karmai közül, és ezért a lelkemet is eladtam volna. Ugyanakkor átsuhan rajtam a nyugtalanság, ha arra gondolok, hogy valójában milyen árat kell majd fizetnem érte. Bármi lehet az.

Fel kell hívnom Elit; itt az ideje, hogy véget vessek a dolognak.

– Szia, szépségem – szól bele a telefonba Eli szokásos mély, rekedtes hangján. Elég fukarul bánik a szavakkal, és sosem titkolózik, ami egyre nagyobb problémát jelent a kapcsolatunkban. Hiszen nekem majdnem annyi titkom van, mint az Alkusznak, aki abból él, hogy titkokat gyűjt.

Eli tisztában van vele, hogy sok dolog van, amit nem szeretnék megosztani, a benne élő alfa azonban arra ösztökél, hogy nyitottabb legyek. Az alakváltók olyan átkozottul őszinték. Mind a „megosztom, amim van, hiszen törődöm másokkal”-elv alapján működnek.

A pultnak támaszkodom.

– Eli… – Csak ennyit bírok kinyögni, mielőtt a tenyerembe temetném az arcomat. Réges-régen felkészültem erre a pillanatra, ám ettől még nem lett könnyebb. Újra belekezdek. – Eli, valamit el kell mondanom magamról, amit nem biztos, hogy hallani akarsz.

Ennek egy rövid, tömör beszélgetésnek kellett volna lennie: egyszerűen közlöm vele, hogy vége, és bontom a vonalat. Őszintén fontolóra vettem, hogy ezt teszem. De telefonon szakítani valakivel elég alattomos dolog. A legkevesebb, amit megtehetek, hogy értelmes magyarázattal szolgálok.

– Minden rendben? – A hangjának veszedelmes éle van. A farkas beszél belőle. Nem jó ötlet most rázúdítani mindent.

Már hónapokkal ezelőtt színt kellett volna vallanom. Persze, hónapokkal ezelőtt, amikor kik is voltunk egymásnak? Barátok extrákkal? Kollégák, akik a munkaidőn kívül is együtt dolgoztak?

A büdös életben nem árultam volna el a titkaimat Elinak, a becsületes alakváltónak, akinek napközben az volt a munkája, hogy betartassa a törvényt, éjjel pedig a falkájában ő maga volt a törvény. Nem, a titkaim nagy része elég komoly bajba sodort volna.

– Jól vagyok… csak, emlékszel a karkötőmre, amit mindig viselek?

Istenem, ez az. Az igazság pillanata.

– Igen – motyogja.

– Az a karkötő nem csupán egy ékszer.

Csend. Aztán:

– Callie, megbeszélhetjük ezt, amikor visszatértem? Nem ez a legjobb pillanat…

– Minden egyes gyöngyszem egy szívesség, amivel az Alkusznak tartozom – darálom egy szuszra. A kimondott titok szinte égeti a torkomat.

A természetfeletti lények legtöbbje számára az Alkusz csupán egy legenda, nem hús-vér férfi. Aki pedig egy kicsit is ismeri, az tudja, hogy két-három szívességnél nagyobb tartozás felhalmozását senkinek sem engedi, és sosem vár ilyen sokat az adósságai behajtására.

A vonal túlsó vége néma, ami nem valami jó jel. Aztán Eli végre megtöri a csendet.

– Mondd, hogy csak tréfálsz, Callypso! – A hangjába halk morgás vegyül.

– Nem tréfálok – felelem gyengéden.

A morgás erősödik.

– Az az alak egy közveszélyes bűnöző.

Mintha én nem lennék tisztában ezzel az aprócska ténnyel.

– Nagyon régen történt. – Nem is értem, egyáltalán miért próbálom kimagyarázni magamat.

– Miért mondod el most mindezt? – A benne lakozó farkas morgása szinte elnyomja a szavait.

Mély levegőt veszek.

– Mert tegnap éjjel felkeresett – felelem.

– Ő… meglátogatott? Múlt éjjel? Hol? – faggat.

Lehunyom a szemem. Ez a hívás egyre csak nehezebb lesz.

– A házamban.

– Mondd el, mi történt! – Eli hangjának morajlásából ítélve már nem tart sokáig ez a telefonbeszélgetés.

Lenézek a töredező körömlakkomra.

Csak mondd ki!

Az egyetlen ember Desen kívül, aki tud az adósságaimról, az Temper.

– Háromszázhuszonkét szívességgel tartoztam neki. Most már eggyel kevesebbel. A többit is be fogja hajtani; ma este kezdi.

– Háromszázhuszonkét szívesség? – visszhangozza Eli. – Callie, az Alkusz sosem…

– De igen, megtette – bizonygatom.

A vonal túlsó végén vészjósló csend áll be.

Valószínűleg azon tépelődik, vajon mi vehette rá az Alkuszt, hogy ennyire eltérjen a bevett üzleti gyakorlatától. És felismerem a pillanatot, amikor levonja a saját következtetéseit.

Eltolom a fülemtől a telefont, ahogy Eli beleordít a kagylóba, és hallom, hogy valami ripityára törik.

– Mi a fenét képzeltél, hogy az Éjszaka Királyával kezdtél üzletelni?

Az Éjszaka Királya. Alkusznak lenni csak mellékállás Desmond számára.

Nem válaszolok. Magam sem tudom megmagyarázni, főleg anélkül, hogy még szörnyűbb titkokat tárnék fel előtte.

– Mire vett rá téged? – Úgy vicsorog, hogy alig hallani a szavát.

Egyre erősödik bennem a rettegés. Az életem hamarosan fenekestül felfordul. Az Alkuszt ismerve bármilyen fizetséget eszel is ki számomra, nagy esély van rá, hogy meg kell szegnem a törvényt.

Eli ezt sosem fogadná el.

El kell mondanom neki.

– Eli, nem lehetek veled – suttogom. A szavak a kapcsolatunk kezdete óta ott visszhangoztak a fejemben. Annyi okom volt magamban tartani őket, hogy inkább figyelmen kívül hagytam az igazságot.

És most, hogy kimondtam, hirtelen elönt a megkönnyebbülés. Nem ez a helyes reakció. Egy kapcsolat lezárása szomorú dolog; kedveszegettnek kellene lennem, ahelyett, hogy felszabadultnak érzem magam. Mégis úgy érzem, hogy szabad vagyok. Az orránál fogva vezettem ezt a szegény férfit; kétségbeesetten próbáltam befoltozni sebhelyes, összetört szívemet olyasvalaki karjában, aki sosem volt nekem való.

– Callie, ezt nem gondolod komolyan, ugye? – A benne élő farkas torkából felszakad egy apró vonyítás.

Behunyom a szemem, érzem a szívfájdalmát a telefonon keresztül is: elgyötört, megtört nyüszítés.

Jobb lesz így.

– Eli – folytatom –, elképzelésem sincs, hogy az Alkusz mire fog utasítani, és több mint háromszáz szívességgel tartozom neki. – Elcsuklik a hangom.

Miért hagyom el Elit? Néhány emlékért és hamuért. A férfi, aki oly sok évvel ezelőtt összetörte a szívemet, arra kényszerít majd, hogy a parancsára elvégezzek dolgokat, miközben nem feledkezhetem meg róla, hogy ezt az egészet csak magamnak köszönhetem.

Volt idő, amikor azt gondoltam, hogy ő a megmentőm, és mint egy bolond, sorra vásároltam tőle a szívességeket. Mindenáron magam mellett akartam tartani őt, miközben egyre jobban belezúgtam.

Odadobtam az életemet egy olyan szerelemért, ami nem volt más, csak füst és árnyék.

– Nem hagylak el csak azért, mert…

– Megcsókolt – vágok közbe. – Tegnap este az Alkusz megcsókolt. Ez volt az első fizetség, amit behajtott rajtam.

Amennyire csak lehetséges, meg akartam kímélni Eli érzéseit, ugyanakkor távol kell valahogy tartanom őt magamtól. Ő a falkavezér, aki meg akar védeni engem – meg akar menteni. És ha elhiszi, hogy én is ezt akarom, akár a világ végéig is elmegy, hogy levadássza Dest, és addig nem nyugszik, amíg valamelyikük életét nem veszti.

Ezt nem hagyhatom. Főleg, hogy az egész az én hibám, ezek az én adósságaim.

Nagy nehezen kipréselem magamból a szavakat.

– Fogalmam sincs, ma éjjel mire kér meg engem, de bármi legyen is az, nem mondhatok nemet. Annyira sajnálom – suttogom. – Sosem akartam, hogy így történjen.

Valami nyüszítésfélét hallok a vonal másik végéről. Eli továbbra sem szól semmit, és az a benyomásom, hogy pusztán azért, mert képtelen rá.

Megdörzsölöm az orrnyergemet. Most következik a különösen kellemetlen rész.

– Eli – kezdem –, ha valamilyen törvénytelen dologra kényszerítene, olyasmire, amivel bánthatok másokat, neked kell majd… – Elhallgatok, és a homlokomat masszírozom.

Mint természetfeletti fejvadász, Eli munkájának a része a paranormális gazfickók likvidálása. És most belőlem is efféle gazfickó válhat.

– Nem hinném, hogy aggódnod kellene amiatt, hogy bántasz valakit – mondja Eli fenyegető hangon. – Annak a szemétládának egészen más tervei vannak veled.

NEGYEDIK FEJEZET

Október, nyolc évvel ezelőtt

– Már megint te… – sóhajtja az Alkusz, ahogy testet ölt a kollégiumi szobámban.

Hátrahőkölök a látványától. Már másodszor szólítottam, szóval nem kellene meglepődnöm, hogy bármikor megjelenhet, mégis megilletődöm.

Hirtelen kiegyenesedek.

– A mágiád csődöt mondott. – Hiába próbálom vádlón előadni, mégis úgy hangzik, mintha könyörögnék.

Körbekémlel a szűkös lakrészemben.

– Figyelmeztettelek, hogy megtörténhet – feleli, miközben az ablakhoz lép, és kinéz az esős éjszakára.

Máris elvesztettem a figyelmét.

– Biztosítékot akarok, hogy nem történik meg újra.

Az Alkusz megperdül, és méregetni kezd.

– Szóval a szirénbébi újabb alkut akar kötni? – kérdezi keresztbe font karral. – Nem sikerült eléggé rád ijesztenem az előző alkalommal?

A tekintetem hófehér hajára és méretes, izmos karjára vándorol.

Még szép, hogy megijesztett. Van benne valami vadállati. Durva és különös. De a szükség nagy úr.

– Mit lennél hajlandó nekem adni? – duruzsolja felém lopakodva. – Miféle sötét és borzalmas titkokat osztanál meg velem? – faggat, és még közelebb lép. – Tudsz róla, hogy a titkok a kedvenceim, ugye?

Hátrálni akarok, de valamiféle ősi félelem odaszegez a padlóhoz.

Hosszan legelteti rajtam a szemét.

– De talán egy szirén kedvéért… egye fene, kivételt teszek. Bármit akarok is, meg kell adnod nekem. Mondd csak, kerub, teljesítenél akármit, amit óhajtok?

Nagyot nyelek, ahogy elém lép.

– Akár ölnél is értem? – kérdezi halkan. Az ajka a fülcimpámat súrolja. – Nekem adnád a testedet?

Istenem, igazat beszél? Tényleg rávenne ezekre a dolgokra?

Az orrát végighúzza az arcomon, és felnevet a nyilvánvaló ijedségem láttán.

Végül hátralép, és odaveti:

– Mint már mondtam, nem alkudozom kiskorúakkal. Ne tedd tönkre az életedet azzal, hogy tartozol nekem.

A levegő megcsillan.

Lehet, hogy a frászt hozza rám, de már túl messzire mentem. Nem hagyhatom továbbállni. Ilyen egyszerű.

Előtör bennem a szirén; mintha kinyújtózna a bőröm alatt. Az Alkuszra vetem magam, és vakítón ragyogó kézzel megragadom a csuklóját.

– Kössünk alkut – mondom olyan igéző hangon, amennyire csak tőlem telik. – Nem vagyok kiskorú.

Tényleg nem vagyok. A természetfeletti világban a felnőttkor hivatalos korhatára tizenhat év. Ez valami archaikus törvény, és senki sem törte túlzottan magát, hogy megváltoztassa.

De nekem épp kapóra jön, szóval nem panaszkodom.

Az Alkusz a kezemet bámulja, mintha nem akarná elhinni, ami történik, és azonnal gyötörni kezd a lelkifurdalás. Nem jó érzés elvenni másoktól a szabad akaratukat.

A szükség tényleg nagyon nagy úr.

A vonásai megkeményednek, összevonja a szemöldökét, az arca többi részére pedig kiül valami egészen baljóslatú.

Kitépi a csuklóját a kezemből.

– Hogy merészelsz elbájolni? – A hangjából árad a rettenetes hatalom, és betölti az egész szobát.

Hátratántorodom. Oké, a megbűvölés talán mégis rossz ötlet volt.

– Rád nem hat a varázslatom? – Miféle természetfeletti lény képes ellenállni a bűbájomnak?

Az Alkusz tesz felém néhány lépést, a csizmája vészjóslón csattan a padlón. Forr a méregtől, ez nem vitás.

Olyan közel hajol, hogy pár előrehulló hófehér tincs az arcomat csiklandozza.

– Tönkre akarod tenni az életedet azzal, hogy szívességet kérsz? – A szája alig láthatóan felfelé görbül, a szemében izgalom villan. – Hát legyen, kössünk alkut!

Jelen

– Meg kell mondanom, az alvás nem áll jól neked.

A hátamra fordulok, és megdörgölöm a szemem. Ahogy elhúzom a kezem, látom, hogy az Alkusz ott ácsorog az ágyam mellett karba tett kézzel és félrebiccentett fejjel. Úgy méreget, mintha valami egzotikus madár lennék, ami egyébként nem is áll olyan messze az igazságtól.

– Mit keresel itt? – kérdezem még mindig kábán.

– Ha nem vetted volna észre, lement a nap. Azért jöttem, hogy újabb adósságot gyűjtsek be. – Megborzongok, ahogy kiejti a száján az adósság szót. Mögötte vakító holdfény süt be az ablakon.

Felmordulok. Átaludtam az egész napot. Az óta a telefonhívás óta…

Csettint egyet, és hirtelen lecsusszan rólam a takaróm.

– Des, mit művelsz?

Ciccegve félbeszakít.

– Ez a pizsama sem áll jól neked, kerub. Reméltem, hogy az évek során ezek is átalakulnak kissé.

Elnyomok egy ásítást, és feltápászkodom az ágyról.

– Mintha érdekelne, hogy mit gondolsz – motyogom, és elslattyogok mellette. Tegnap a jelenléte még fájdalommal töltött el,
ma azonban nem érzek mást, csak bosszúságot. Na jó, talán egy kis vágyakozást is, és egy csomó szívfájdalmat. Most azonban csak a bosszúságra koncentrálok.

A fürdőszobába masírozok, és feltűnés nélkül letörlök az arcomról egy nyálfoltot.

Az Alkusz követni kezd, miközben élvezi, hogy tönkreteheti az estémet.

– Ó, pedig azt hiszem, nagyon is érdekel – feleli.