Helen Scheuerer

BLOOD & STEEL

VÉR ÉS ACÉL

THEZMARR LEGENDÁI

Ventus Kiadó

Tartalom

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

29. FEJEZET

30. FEJEZET

31. FEJEZET

32. FEJEZET

33. FEJEZET

34. FEJEZET

35. FEJEZET

36. FEJEZET

37. FEJEZET

38. FEJEZET

39. FEJEZET

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Garynek, a cinkosomnak borban és bűnben.

Veled minden nap egy kaland!

A KÖZÉPVILÁG

PRÓFÉCIÁJA

A bukott királyság árnyékában, a vihar szemében

A sötétség leánya fegyvert ragad egyik kezével,

És uralja a halált a másikkal.

Amikor az ég feketébe borul, a végítélet napján

Megszűnik a Fátyol.

Mikor kardot ránt, megfordul a hadiszerencse.

Eljő a tűz és a vér hajnala.

1. FEJEZET

Althea Zoltaire halálát már kis korában kőbe vésték. Ebből tudta, miközben óvakodott előre a sötétbe boruló tájon, hogy nem fog véget érni a világ. Még nem.

Villám hasította ketté az égboltot, mennydörgés csattanása követte. Thea a meredély mentén araszolva ízlelgette a közelgő vihar illatát, izgatottan várva a nyomában elszabaduló káoszt. Nem lett volna szabad idefent lennie, de rég megtanulta, hogy muszáj a saját kezébe vennie a sorsa irányítását.

Kalapáló szívvel keresett búvóhelyet a kövek között. A megbeszélés bármelyik pillanatban kezdetét vehette itt, a sziklás csúcsok és vad tengerek övezte fekete bércek között, az égen száguldó, kavargó felhők alatt. Thezmarr vad tájait és rideg, éles vonalait a többség legalábbis nyomasztónak tartotta, neki viszont az otthona volt, mióta az eszét tudta. Szinte semmilyen emléke nem volt arról, hogy mi történt, mielőtt őt és a húgát, Elwrent az erőd csapórácsának ásító pofája előtt hagyták.

Thea figyelme a találkozó kijelölt helyszíne felé fordult. Egyelőre nyomuk sem volt, még távoli suttogást sem hozott feléje a szél. Türelmetlenül felsóhajtott, és játszadozni kezdett a nyakában lógó sorskővel, végigfuttatva hüvelykujját a rávésett számon – a számon, amellyel összefonódott a sorsa.

Huszonhét.

Ennyi idősen fog meghalni. Három éve volt hátra, mielőtt beteljesedik a sorsa; nem félt tőle, inkább bosszankodva gondolt rá. Három év túl kevés ahhoz, hogy nőként elérje, amit kitűzött maga elé.

Hogy legendává váljon.

Hunyorogva kémlelte az eget, a nap vizenyős gömbje után kutatva a szürkeségben. A sötétségbe burkolózó tájból gyakran nehéz volt megmondani, hány óra lehet, de az ösztönei azt súgták – és általában hallgatott rájuk –, hogy a harcosok késésben voltak. Nem jó jel.

Megnyílt az ég, és zuhogni kezdett az eső, a talaj sáros folyóvá vált a csizmái alatt, és a következő villám megvilágította a tomboló vízen túl elterülő Fátylat. A gigantikus, áthatolhatatlan, az istenek birodalma felé nyújtózó fehér ködfalat, amely védelmezően körülfogta a középvilágot. Évszázadokon át oltalmazta őket a szörnyektől, ám egy nap megszűnt a védelem.

A gondolatra Thea ösztönösen ellenőrizte legnagyobb (és tiltott) kincsét: a tőr szokás szerint a csizmájában, a lehúzott nadrágszára alatt lapult.

Kövön csattanó paták zaja hangzott fel hirtelen, és Thea bevetette magát néhány szederbokor mögé, az árnyak közé húzódva, mielőtt feltűnt a két hatalmas csődör.

Hevesebben vert a szíve; a forrása értesülése helyesnek bizonyult. A csillogóan fekete szőrű hátasokat néhány kiváltságos lovasnak tartották fenn.

Loccsanások jelezték, hogy a nehéz csizmák a sáros talajra értek, és halk beszéd táncolt a sziklaszirt lejtőin.

Megérkeztek.

Thezmarr Vérkardjai.

Thea kilesett a rejtekéből, hogy egy pillantást vethessen a legendás harcosokra.

Két férfi masírozott be a tisztásra állig felfegyverkezve, fekete páncélban, a karszalagjuk büszkén közszemlére tette a totemüket: két, egymást keresztező acélkard, amelyeket középen átvág egy harmadik.

Thea keze öntudatlanul a ruhaujjára vándorolt, azt kívánva, bárcsak ott lenne rajta is a totem.

A Vérkardoknak csak a céhmester adhatott parancsot.

Balladák sokasága szólt az erejükről: hogy a Nagy Rítust elvégezve erősebbé, gyorsabbá és fürgébbé válnak a legveszedelmesebb férfinál is. Egyesekről azt suttogták, hogy halhatatlanok. Vagy hogy nem anya szülte őket, hanem vérből és acélból kovácsolták a testüket. Már csak hárman maradtak.

És kettőjük ott állt az esőben, pár lépésre Theától. Több mint egy éve próbált ilyen közel férkőzni hozzájuk, jobban megérteni, hogy mi vár a középvilágra… nem akarta, hogy készületlenül érje, amikor eljön értük a sötétség.

Többször is látta már őket a Nagycsarnokban: Torge, a Medveölő, egy aranyhajú, harci pörölyt forgató hős, aki állítólag két elátkozott medvét győzött le Tver erdeiben; és Vernich, a Vérontó, egy idősebb harcos, aki tengernyi vért ontott számtalan csatamezőn, legfőképp Delmira elestekor.

Az utóbbi a homlokát ráncolva pillantott körbe a szirten.

– Azt mondta, itt lesz.

– Talán csak eltévedt, rég nem járt a szülőföldjén – jelentette ki Torge kissé csúfondárosan.

– Túl szomjas vagyok az ócska vicceidhez – mordult rá Vernich. – Nem akarok itt álldogálni a kurva esőben. Egy hete nem volt rajtam száraz csizma.

– Azt írta a levélben, hogy itt kell várnunk…

– Tudom, mi volt a levélben – csattant fel Vernich. – Különben már a harmadik sörömet innám a tűz mellett.

– Persze, menjél csak ejtőzni. Majd tartom a frontot egyedül – vágott vissza Torge, az övén lógó harci pöröly fején nyugtatva a kezét.

Thea az ajkát rágta, még mindig kalapált a szíve.

Vernich járkálni kezdett.

– Évek óta nem láttuk a nyomorultat…

Újabb paták dobogása visszhangzott a hegyoldalon, tócsák csobbanása törte meg az eső monoton kopogását.

Néma csend borult a tisztásra, ahogy egy harmadik lovas csatlakozott a többiekhez. Leugrott a csődöre nyergéből, és amerre járt, rózsafa és cserzett bőr illata keveredett az esőével.

Amikor megjelent a látóterében, Thea nem is tudta, melyik részletre figyeljen oda elsőként. Valóságos óriás volt, fekete páncélba bújt izomkolosszus; jókora ikerkardok markolata kandikált ki a háta mögül. Ázott, sötét haját kontyba tűzte a tarkóján, ádáz állkapcsát gondosan nyírt szakáll keretezte…

Theát lenyűgözte a felismerés. Hallott már róla persze.

Bár a férfi éveken át távol volt, mindenki ismerte Wilder Hawthorne-nak, Thezmarr legfiatalabb Vérkardjának nevét, az utolsóét, aki sikeresen esett át a Nagy Rítuson.

Akit a Halál Kezeként emlegettek.

Csak úgy áradt belőle az erő.

Thea megdermedt, ahogy lüktető hullámként elérte egy furcsa, váratlan érzés… A legtöbb közrendűhöz hasonlóan még sosem került ennyire közel valódi mágiához. A középvilági mágia kiszámíthatatlanná vált az évszázadok során. Fokozatosan eltűnt az emberekből, már csak a királyi családok tagjai és a Nagy Rítuson áteső Vérkardok birtokolták. De más módokon is megnyilvánult: átjárt bizonyos helyeket; varázslatokat, szörnyeket hívott életre.

Thea sokat álmodozott róla, milyen lehet ilyen hatalom birtokában élni, lubickolni az efféle erőben…

Érezte a Halál Kezéből áradó erő hívását.

Hawthorne a harcostársaihoz fordult, kritikusan végigmérte őket.

Egyikük sem szólalt meg.

– Helyes – mondta végül mély, zengő hangján. – Itt vagytok.

– Bár nem értékelem, hogy iderendeltél – jegyezte meg Vernich csípősen.

Hawthorne elengedte a füle mellett a hozzászólást.

– Sok mindent meg kell vitatnunk.

Thea csak ekkor vette észre, hogy tart valamit a jobb kezében. Egy vászonzsákot. Amiből vörös cseppek szivárogtak.

Torgénak is feltűnt.

– Rossz hír?

Hawthorne állkapcsán megrándult egy izom.

– Manapság csak rossz hírek vannak.

– Hallgatunk.

– A Hasadt szigetekről jövök – közölte még halkabban. – Egy újabb hordányi árnylidércet öltem meg. Azonnal vissza akartam térni az erődbe a jelentésemmel, de egy zátonylakó követte a hajómat a part mentén, ezért nyugat felé vitorláztunk, a Fátyol irányába. Aztán…

Torge felé hajította a véres zsákot.

– Egy lidércbe botlottam, aggasztóan közel Thezmarrhoz.

Torge undorodó horkantással vett elő egy fekete, csöpögő dolgot a zsákból.

Thea majdnem elhányta magát.

Egy szív.

– Sosem járnak egyedül – jelentette ki Hawthorne. – Egy másik zsákban két másikat hoztam. Egyre több a szakadás a Fátylon. Mindennap egyre több ilyen rohadék jut át. Vagy még rosszabbak.

– Fúriák, kegyelmezzetek – motyogta Torge.

Hawthorne vészjóslóan felnevetett.

– A Fúriák senkit sem mentenek meg.

Amint elhagyták a szavak a száját, felnézett. Thea hátán borzongás futott végig az izgalomtól, egy néma villámcsapás száguldott végig az erein.

Tengerzöld szeme a bokor takarásán keresztül találkozott a hírhedt Vérkard tekintetével. A szíve kihagyott egy ütemet, megfeszült a teste. A férfi pillantása a lelke mélyére hatolt. Hawthorne lassan pislantott egyet, és a társaihoz fordult.

– Van még más is, de azt nem itt beszéljük meg.

– Hogy érted, hogy nem itt? – fortyant fel Vernich. – Azt hittem, pont azért jöttünk…

– Nem itt.

Hawthorne megfogta a lova kantárját, és elindult a fekete hegyek irányába, egyetlen pillantást sem vetve Thea felé.

Thea lába mintha cseppfolyóssá vált volna, remegett a keze. Meglátta. Hawthorne meglátta, mégsem szólt semmit… Miért?

Kavargó gondolatok kínozták, ahogy feltápászkodott. Amikor biztos volt benne, hogy a Vérkardok elég messze járnak, az erődhöz visszavezető keskeny, sziklás ösvény felé iramodott. A sorsköve harci dobként csapkodta a mellkasát, miközben a szirteken átvágva, a sziklás hegyoldalon leereszkedve elsuhant a vastag falak és a kapu őrháza előtt. Csak az északi torony ajtajánál állt meg. Lihegve betámolygott, végre védve volt a széltől és az esőtől. Ahogy a vizet facsarta aranyszínű csíkokkal tűzdelt, bronzszínű hajából, átgondolta az imént történteket.

Minden igaz volt.

Egy év távollét után Wilder Hawthorne visszatért Thezmarrba, és szörnyek szívét hozta magával.

2. FEJEZET

– Te címeres ökör – sziszegte a húga, Elwren, amikor összefutott Theával az emeleti folyosón.

Thea rezzenéstelen arccal állta Wren dühös pillantását. Ugyanolyan színű volt a szemük, szokatlan tengerzöld árnyalatú; hasonló volt a sűrű, sötét szemöldökük is. Wren általában összevonta a magáét, amikor Theával beszélt. A fürtjeik bronzszíne is megegyezett, bár Theáéba több aranyszínű sáv vegyült a szabadban töltött idő miatt. Egy érme két oldala voltak: míg Thea markáns vonású és izmos, Wren lágyabb arcú és szebb a testvérénél. Az erődben töltött két évtized világosan igazolta, hogy egy ragyogó mosoly és a szoknyák több sikert hoztak, mint a letört körmök és az elnyűtt nadrágok.

De Wren gyengéd természetének ezúttal nyomát sem lehetett látni, ahogy hallótávolságon túlra rángatta a többiektől a nővérét, aztán lehámozta róla a szétázott köpenyt, lesöprögetve a nagyobb rászáradt sárdarabokat.

Thea félrelökte a kezét, máris ingerültté vált.

– Hagyd már abba! Én vagyok az idősebb, nekem kellene…

Wren gúnyosan horkantott.

– Thea, te a ritka esetek egyike vagy, amikor a korral nem jár bölcsesség.

– Hálás lehetnél, amiért mellettem még jobbnak tűnsz. Ne panaszkodj annyit!

Wren lemondóan csóválta a fejét, amitől inogni kezdett a rendetlen kontya, aztán Thea kezébe nyomott pár tekercset. Még több női munka. Mérgek és főzetek a pengék és vér helyett. Még egy ok arra, hogy átkozza a próféciát, amit beléjük sulykoltak:

A bukott királyság árnyékában, a vihar szemében

A sötétség leánya fegyvert ragad egyik kezével,

És uralja a halált a másikkal.

Amikor az ég feketébe borul, a végítélet napján

Megszűnik a Fátyol.

Mikor kardot ránt, megfordul a hadiszerencse.

Eljő a tűz és a vér hajnala.

Húsz évvel korábban született a halálos jövendölés, miután azonnal nekiláttak lefegyverezni a nőket. Thea csupán négyéves volt akkoriban, és egy pinceablak rácsán át figyelte, ahogy megfosztották a nőket a joguktól, hogy a kardjukkal védelmezzék a középvilágot.

De őt ez sem tartotta vissza attól, hogy magánál hordja a tőrt.

Semmi sem tudta volna visszatartani.

A tekintete a folyosó vége felé vándorolt, ahonnan a trófeaterem nyílt. Felnőttként is vonzotta a hely, ahol a hősök nevein legeltethette a szemét. A Talemir Starling nevű Vérkardot például a Szívek Hercegeként emlegették: páratlan tehetséggel forgatta két kardját, és azt beszélték, hogy megszámlálhatatlanul sok szörnyszívet vágott ki velük.

Egy másik név is lenyűgözte Theát. Hat évvel ezelőtt vette észre, hogy a nevelőjük, Audra neve is fel van tüntetve Thezmarr tőrhajító bajnokai között. A szigorú tekintetű könyvtáros volt az egyetlen női harcos, aki lemondott a fegyvereiről, hogy az erődben maradhasson.

– Fedeztelek Farissánál, azt mondtam neki, hogy megint vérzik az orrod – számolt be Wren.

Thea elvigyorodott.

– Köszönöm.

– Ha túl sokszor hallja ezt a kifogást, előbb vagy utóbb gyanút fog.

– Kész szerencse, hogy addigra kitalálsz valami újat.

Thea fél kézzel átölelte a húga nyakát. Wren nagy tiszteletnek örvendő alkimista volt Thezmarrban, míg Thea céltalanul sodródott. Megszolgálta az ellátását, és a húgához hasonlóan elvégezte a rárótt feladatokat a műhelyben és a könyvtárban, de a gondolatai mindig máshol jártak, számolgatta az életéből hátralévő éveket, és arról ábrándozott, hogy a szabályokra fittyet hányva fegyverrel védheti meg a népét a sötétségtől.

Wren bosszankodva csettintett a nyelvével, és lerázta magáról a nővérét.

– Egy pofon járna neked, nem ölelés.

– Azt is tőlem tanultad.

– Tanuld már meg végre, hogy mikor kell befognod a szádat, Thee!

Thea érezte, hogy a húga a türelme végére ért, ezért magában tartotta a további szellemeskedést.

Ekkor acélnak súrlódó acél zaja visszhangzott az udvar felől. Az ablakhoz sietett, és a nedves párkányra támaszkodva lenézett. Egy újdonsült pajzshordozókból álló egység tartott a kapu felé, tizenévesek vegyültek a húszas éveik közepén járók közé. Páran lökdösődtek, piszkálódtak.

A céh kis korukban kezdte el képezni a harcosokat, beavatva a pajzshordozókat a háború tudományába; ha sikeresen teljesítették a felvételi próbát, az Őrzők kötelékében védelmezhették a középvilágot, és viselhették az egymást keresztező kardok totemét. Rajtuk múlt, hogy hűségesen szolgálják Thezmarrt középszintű harcosként, vagy parancsnokká, esetleg valamely fegyvernem mesterévé lépnek elő. És persze ott voltak a Vérkardok.

A Vérkardok egyikeként… élő legendává vált az ember.

De odalent nyomát sem látta az elit harcosoknak, ahogy Esyllt, a fegyvermester sem mutatkozott. Thea összeszoruló szívvel figyelte, ahogy a hátukra vetett pajzzsal menetelnek, valószínűleg egy újabb gyakorlatra, mint száz korábbi alkalommal, a Vérerdő mélyére.

Szinte bizsergett az ujja, hogy előrántsa a tőrét a csizmájából.

– Thea… – figyelmeztette a húga.

Thea döntésre jutott. Kikapta a köpenyét Wren markából, és a kezébe nyomta a papírokat.

– Úgy érzem, megint vérezni fog az orrom.

– Thea, ne…

De ezt már Thea távolodó hátának címezte.

– Jaj, azt hiszem, erősebb lesz a szokásosnál. Így nem tudom lemásolni Audra érdekfeszítő köteteit, valamint a helyükre tenni a poros könyveket, hiszen nem szeretném összerondítani a lapokat…

Wren megpróbálta útját állni. Szeme, mely a nővére tekintetének szinte tökéletes másolata volt, dühtől parázslott.

– Az istenekre, már nem vagyok gyerek!

Hátrapillantott a barátaikra.

– De szörnyű fejfájás is gyötör, Wren.

A húga tehetetlen bosszúságában széttárta a karját, és megint hitetlenkedve ingatta a fejét.

– Átkozott bolond vagy, Althea!

Thea elvigyorodott; ezzel ő is tisztában volt. De kész volt száz életet leélni a megmaradt három éve alatt, és nem akarta itt vesztegetni az idejét. Hátraintett a válla felett, és máris lefelé tartott a lépcsőn, majd újra kirontott az esőbe.

Odakint leszállt a teljes sötétség, és Thea szokás szerint észrevétlenül suhant el az őrház mellett. Tisztes távolból követte a pajzshordozókat, mivel pontosan tudta, merre tartanak. A Vérerdő a Thezmarr területét övező sűrű rengeteg volt, ahol a fákból a régmúltban elesett katonák vére szivárgott, és leveleik ősi titkokat suttogtak.

Délebbre volt egy tisztás, ahol Esyllt, a fegyvermester előszeretettel gyakorlatoztatta az újoncait. Valószínűleg már ott várt rájuk, de Thea kerülte a fő csapást, ha esetleg valaki késve érkezne, bár kételkedett benne, hogy akár a legtompább agyú pajzshordozó is meg mert volna kockáztatni ilyen hibát. Esyllt dühkitöréseit nem volt tanácsos félvállról venni.

Vajon melyikük győzne, ha Audrával kellene szembenéznie…? Thea elfojtotta kuncogását. Audra egyszerűen fejbe vágná az egyik nagyobb könyvvel. És azt sem szabad elfelejteni, hogy egykor késhajító bajnok volt.

Thea ezen somolyogva hatolt egyre mélyebbre a Vérerdő ösvényein, élvezve a nedves talaj illatát és a csizmája alatt csúszkáló levelek érzését. Már olyan közel járt, hogy hallotta a sűrűben utat törő egység zaját, sőt meg is látta a sor végén haladókat. A lopakodás mesterei, horkantott fel gúnyosan. Mégis irigykedve méregette az övükön lógó fegyvereket.

A prófécia születésének éjszakáján a főalkimista, Farissa egy rejtett pincébe menekítette Thezmarr összes gyermekét. De miután a többiek elaludtak, Thea talált egy rácsozott ablaknyílást a kőfalban, ahonnan láthatta a felperzselt udvaron történteket. Örökre az emlékezetébe vésődött a kardjukat átadó nők képe. Az acél énekelt, ahogy halomba hányták a pengéket, és szinte tapintható volt a harag.

– Kezdetét vette a prófécia! – kiabálta túl a céhmester a dühödt kiáltásokat és a több helyen kitört kézitusák lármáját. – A mai naptól nem lehetnek köztünk kardforgató nők! Aki nem talál magának egyéb feladatot, annak el kell hagynia a céhet!

– Osiris, te rohadék! – üvöltötte valaki. – Tudod, mennyire meggyengíted ezzel Thezmarrt? Hátat fordítani azoknak, akik eddig hűséggel szolgáltak…

– Ez nem az én döntésem, hanem az istenek akarata – válaszolta amaz. – Szolgáltasd be a fegyvered, vagy erővel vesszük el!

Thea akkor túl fiatal volt, hogy megértse, de azóta is kísértette a jelenet. Audra kivételével az összes harcos nő elhagyta az erődöt, senki sem tudta, hova mentek. A törvény nemcsak Thezmarr-ra vonatkozott, hanem az összes középvilági királyságra. Egyetlen nő sem hordhatott magánál fegyvert.

Thea éveken át kérdezgette a nevelőjüket, de a könyvtáros nem volt hajlandó beszélni a történtekről. A különféle leckék és a könyvek alapján Thea úgy tudta, hogy akkor született a prófécia, amikor megláttak egy kislányt pengével a kezében, és a céhmester azért hozta a törvényeket, hogy megvédje a középvilágot egy újabb sötétség leányának érkezésétől.

Egy felnőtt kiborult azon, hogy egy kicsi gyerek sarlót fogott a kezébe. Ha tudná, hogy Theának fegyvere volt… de sosem fog rájönni.

Kilépett a kedvenc tisztására, amely rejtve volt a lejjebb elterülő kiképzőtér irányából, viszont tökéletes kilátást biztosított oda. A lehullott levelekre guggolt, és a fülét hegyezve hallgatta Esyllt beszédét, amelytől századik alkalommal is felpezsdült a vére.

A szikár fegyvermester a csillogó szemű újoncok előtt járkált fel-alá, a kezét a hosszúkardja gombján nyugtatta, kidüllesztette mellkasát, és szigorú tekintettel pásztázta a sorokat. Tekintélyt parancsoló hangja tisztán zengett.

– Egy hónapja még tanulók voltatok, hétköznapi fiúk hétköznapi célokkal… Ma viszont Thezmarr pajzshordozói vagytok, és abban a reményben jöttetek ki a Vérerdőbe, hogy ennél is többé válhattok.

Thea mámorosan itta a szavait, mint áhított elixírt.

– Életetek legszebb és legrosszabb hónapjai állnak előttetek – folytatta Esyllt, és végigtekintett megigézve figyelő közönségén. – Ha sikerül eljutnotok addig. Lesznek, akik egy nap, egy hét vagy egy hónap alatt feladják. A többiek alaposan meg fogják ismerni a fájdalom és a félelem természetét, tudni fogják, mit jelent foggal-körömmel harcolni a helyükért. Megtanulják, hogy kiben bízhatnak, és mikor kell a fél szemüket nyitva tartva aludniuk. Aki kudarcot vall a próbákon, nem maradhat közöttünk. Aki különleges tehetséget mutat, tanítványnak szegődhet a parancsnokok mellé. Lesz, aki megsérül. Lesz, aki meghal.

Esyllt megtorpant, végigsiklott a tekintete az arcokon, mint aki leltárt készít, hogy ki jár majd sikerrel, és ki fog elbukni. Megköszörülte a torkát.