Jézus a hegyen
Author: Bödőcs Tibor
Date: 2026-09-14
Publisher: Helikon Kiadó

© Bödőcs Tibor, 2026

© Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Szerkesztette

M. Nagy Miklós

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

Borítótervező Szalkai Diána

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza
www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-620-597-3

TARTALOM

Genezis

Evangélium

Apocalypsis

GENEZIS

Kezdetben teremté a Gazda az eget és a hegyhátat, és a Gazda lelke lebegett vala a hegyhát felett. A hegyhát pedig kietlen, puszta és setét vala.

És meghúzá a Gazda szent butykosát, és mondá, legyen világosság! És lőn világosság!

És szent butykosának aranyló borától az ő lábai könnyűek, az ő gondolatai játékosak lettek vala, és mondá: mikor látjuk, hova lépünk, az legyen a nappal, mikor nem, az az éjszaka. És a nappali égre a Napot, az éjszakaira meg a Holdat tevé fel.

A vén diófát leszúrá ekkor a hegyhátra. A diófa alá tuskót állíta. Leült vala a tuskóra. Fazekat, fakanalat, tüzet, paprikát, paradicsomot, hagymát, zsírt, kolbászt, tojást és sót teremte, majd mindebből mennyei lecsót rögtönze. Kenyeret teremte hozzá. Megevé. A maradékot lesöpré asztaláról, öléből. Elszunyókála. Aztán felébredvén, erős kávét talált ki, megfőzé, és utána gyorsan rittyente matematikát. Az egy meg eggyel kezdé, majd szorza, oszta. Feltöré, megevé a világ első diójának belét, aztán beindítá a számokkal való műveleteket. Kipattanának fejéből a valós, aztán az irracionális számok, és rájöve, hogy bár valós számokból meg az irracionálisakból is végtelen sok van, az egyik végtelen mégis több, mint a másik. Aztán jövének csőstül a komplex számok, és hopp: a Pi. Létrehoza egy számsorozatot, amelyben minden szám, a másodiktól a sorban, az előző két szám összege, és belerejté az aranymetszés arányait. Tűnőde darab ideig. Hoppá, vannak itten számok, mik csak eggyel és önnönmagukkal oszthatóak, legyen azoknak a neve prím! Még uzsonna előtt kitalálá a háromszögek belső szögeinek összefüggéseit, kijelölé a párhuzamosok találkozási helyét, de mindenekelőtt bevezeté a nullát, és hogy a nulla és az egy között végtelen szám legyen, aztán jöttek vala a negatív számok, és még mielőtt elfelejtené, a tizedes törtek is. Ekkor orrát vakará. Viszkete. Következe a gyökvonás, és egyenes vonalúan, egyenletesen a többi. Elválasztá a konkávot a konvextől, aztán a helyes és a helytelen következtetéseket egymástól, hogy logikusak legyenek mindenek, de a levezethetőség ne legyen azonos az igazsággal, létezzenek olyan igaz állítások, amelyek a rendszeren belül nem bizonyíthatók. Leszögezé, hogy két ponton át egyetlen egyenes húzható csupán, a kör pedig olyan síkidom, melynek minden pontja egyenlő távol van a középponttól. Szent butykosát meghúzá. Megíratott a mindenség kottája, hogy abból böngészhessék a törvényeket szemüvegük szárát rágcsálva az okosak.

Aztán este lőn és reggel, az első nap.

És munkába állítá ő az idő szorgos cselédeit, az órákat, a perceket és a másodperceket.

És teremte pirinyó atommagot protonnal és neutronnal, meg hozzá még elektront is bőséggel, hogy legyenek elemi részecskék. És ada hullám- meg rezgőtermészetet nékik.

És mondá, legyen mágneses mező. És lőn. Mondá, görbülj, téridő! Görbült. Plédként teríté a tájat, egy laza mozdulattal, a hegy alá és a hegyen túlra. Ekecsele még csöppet. Buherált vala. Teremte colstokot. A colstokkal méré, meddig tart a mindenség egyik szélétől a másikig, mennyi van meg, mi fér még bele. Aztán hozzátolda ezt-azt, hátsó sufnit, fűrészbakokat.

Meghozá a termodinamika törvényeit, és a négy kölcsönhatást is beüzemelé, kötözé a molekulákat kovalensen, és odatevé örök titoknak a setét anyagot és a setét energiát meg még az antianyagot is minden mögé, meg alá.

És ásványokkal meg kristályokkal hinté tele a világot, például kalcedonnal.

És mondá, legyen nádi farkas, rétisas, fekete gólya, nagy kócsag, pacsirta, kormorán, kanalasgém, nyári lúd, őz, rőtvad és mind a többi tátogó, vicsorgó, csipogó, furcsán szuszogó, zümmögve verdeső, tompán meredő, sárban feredő, bűzölögve bűzölgő lelkes állat, és legyen rajtuk toll, szőr, pikkely, páncél, serte meg tüske.

És mondá, vadásszátok, lessétek, faljátok fel, tépjétek szét egymást lakmározva. Megszülete így ama sok-sok tápláléklánc.

Aztán este lőn és reggel, a második nap.

És mondá a Gazda: ím, a nagy ég, legyenek azon csillagnyájak meg galaxiscsordák, legyenek azoknak röppályáik és gravitációs mezeik, és legyenek a gravitációnak hullámai! És mutatá is bütykös ujjával: így teremte röppályákat, és teremte hullámokat.

És a bolygók, csillagok és galaxisok elé, fölé és alá a végtelen világűrt raká, és oda hátra négy sor krumplit meg egy kis sóskát, jó mély ciszternát meg ezt a kis vörös és azt a kis foltos macskát. És eldönté, hogy merre legyen észak, merre legyen dél.

Aztán este lőn és reggel, a harmadik nap.

És felserkene másnap jó korán a Gazda. És látá a hajnali csillagok sápadó fényét, és könnyek szökének az ő szemébe, és alácsordulának az ő orcáján, és összegyűltek vala az ő könnyei a hegytől messze, és a hegytől messze összegyűlt sós könnyeket tengernek nevezé el.

Elülteté az első szőlővesszőt. Ültete korán és későn érő, rezisztens és beteges fajtákat, például nem kevés olaszrizlinget is, meg otellót és nohát.

Meghatározá az uralkodó szélirányt, a talajt, a mikroklímát, és teremte kártevőket meg nyavalyákat, hogy próbára tegye a szőlőt.

Megteremté a gesztenyést, a pipacsot, a szedret, a málnát, a ribizkét, a kis patakot és a kis patak fölött összehajló szomorúfűzeket.

Teremte kis padot, leült reá, de előtte a cinege hasára sárga, a szarka szárnyára kék tollakat, a pipacs szirmára hófehér pillangót pöttyinte.

Szemét dörzsölé, és az égre néze, amit az enyhén spicces angyalok festének még.

Kezébe pipát, pipájába dohányt, dohányához gyufát teremte. Rápöfékele, és érzé, ez jó dohány.

Aztán este lőn és reggel, a negyedik nap.

És meghúzá a Gazda szent butykosának aranyló borát a sufni mellett, hunyt pillákkal, újra.

Teremte jó kedvében csalánost, bogáncsot, földigilisztát, hattyút meg katángkórót, fehér tündérrózsát, bodzaszagú ujjaskosbort, csepleszmeggyet meg persze sárgavirágú ökörfarkkórót is.

Ada hozzá tőzegepret, mészkedvelő lápréteket és ősszel vörös, fehér virágú békatutajt a mézgás égerrel együtt.

Aztán este lőn és reggel, az ötödik nap.

És mondá a Gazda: Teremtsünk embert a mi képünkre és hasonlatosságunkra!

És megteremté törkölyből, napfényből, harmatból, holdsugárból, pincemaszatból és száraz kenyérből az első hegyi embert. Irigységet csepegtete, gőgöt plántála, borszagú lelket lehele belé. Megcsinálá szinapszisait, kérgi oszlopait, a kocsonyás citoplazmát meg a bakteriális méretű, kettős membránrendszerű sejtszervecskéjét, a mitokondriumát, az enzimeket, a hormonokat, a feromonokat meg a neuronokat is kieszelé, és hajlamot ada néki a köszvényre meg a perforált vakbélre. Mondá, legyen csavart létra alakú dezoxiribonukleinsavad. Lőn. Őssejtet ada néki, hogy abból a többi sejt is kifejlődjék, meg öregedésért felelős géneket. Mondá, legyenek a csontokat alkotó sejtek szögletesek, a vesét alkotók gömbölyűek, az idegsejtek meg hosszúak, vékonyak. Alkalmassá tevé az ő bőrét ekcémára, szemölcsökre és a folyton növekvő, alakját váltó melanómára.

Szívet ada néki, hogy verjen az naponta vagy százezerszer, és pumpálja azt a nagyjából ötliternyi pirosló lét, a vért, míg meg nem áll. És betevé a többi belső alkatrészt is: a fülkürtöt, a hasnyálmirigyet, a lépet, az epét, a dobhártyát, a retinát, a látóideget, mind az összes szöveteket és fehérjéket.

És teremte a hegyi embernek sillerszín hajú hegyi asszonyt, hogy főzzön, takarítson, hallgasson, ha kell, és hogy megismerjék ők együtt a húsnak örömét.

Ada a nőnek méhlepényt, petefészket, havi vérzést, klimaxot, valamint empátiát.

És megáldá a Gazda őket, és mondá nékik: szaporodjatok és sokasodjatok, ismerjétek meg a másik rossz, és felejtsétek el jó tulajdonságait. Töltsétek be a hegyet utódaitokkal, és hajtsátok birodalmatok alá; uralkodjatok a csalánoson, a bogáncson, a földigilisztán meg persze a sárgavirágú ökörfarkkórón is.

Mondá a Gazda: Ím, néktek adom a gesztenyést, a pipacsot, a szedret, a málnát, a ribizkét, a kis patakot és a kis patak fölött összehajló szomorúfűzeket.

Nem kelle nékik permetezni ott. Még rézzel se. Béke vala és harmónia, de evének ők a tiltott csemegeszőlőből, ám ez kicsit később történe.

Készre gyúrá az időt a Gazda, a széleit is elrendezé, nyújtá, mint a rétestésztát, egy kis égirafiával ráhurkolá még a távoli tereket meg azokat a galaxisokat, amik innen már nem látszanak.

Kimosá, kikénezé a hordókat, felsöpré, kiszellőzteté a pincét, kiraká az egércsapdákat, teletölté a demizsonokat, átveté vállán a tarisznyát, és látá, hogy ez jó, az nem is rossz, az még belefér, ez most már ilyen, azt meg majd még megpróbáljuk tovább buherálni.

Aztán este lőn és reggel, a hatodik nap.

Eljőve a szombat, a Gazda délig fel sem kelt vala. Annakutána pedig csak gyönyörköde művében heverészve, és csak heverésze művében gyönyörködve.

Aztán este lőn és reggel, a hetedik nap.

EVANGÉLIUM

1

Zárok, kiáltotta a kocsmáros sokadszorra a vezényszót, ám a vezényszóhoz nem tartozott hű sereg. Reggeltől késő estig az volt arcára írva: zárok! Régen más volt. De ma már nem lehet egy falusi kocsmát. Nem tartja el az a pár vendég. Elüldögélnek két kisfröccs mellett egész délelőtt. Így nem lehet.

Későre járt. Már csak három vendég volt. A pultnál dr. Gáspár, a sárban feredő, bűzölögve bűzölgő lelkes állatok gyógyítója dülöngélt. Nagyfröccsének felszínén holt muslica lebegett. Egy letűnt kor vezetőjének kissé lerongyolódott utóda sejlett fel benne, kevés haját hátrafésülte, sokat látott nejlonzacskóját, mint egy, valami homályos okból kitagadott előkelőség az esernyőt, úgy tartotta.

Az asztalnál a falusi intelligencia maradéka: Menyhért, a polgármester, mellette félálomban Boldizsár, kinek arcáról nem lehetett megállapítani, mely tárgy tanára is lenne ő tulajdonképpen. Bármelyiké lehetett, vagy egyiké sem. Koszlott melegítője árulkodott csak arról, hogy talán tornatanár. Szódásszifon szemüvege alapján viszont, végeredményben, akár a kémia tanára is lehetett volna.

A falu vezetője, Menyhért láthatóan parancsolásra termett, de az is lerítt róla, hogy a parancsai formailag és tartalmilag egyenetlenek, nem mindig komolyan vehetők.

A kórházba indultak. Úgy tűnt, órák, napok vagy inkább az idők kezdete, a galaxiscsordák születése óta.

A tévében három főpap és két tábornok elemezte a nemzetközi helyzetet egy malomkerék nagyságú kerek asztal körül. A képernyőn hosszú évek mocska. Por. A porban pókok lábnyomai. Italfoltok: régi szilvesztereken kitörő pezsgők habjai, verekedés közben kilöttyent sörök emlékei. Ósdi lámpa szórta gyenge fényét. Néha váratlanul megszólalt a vízözön-tematikájú öreg flipper, a biliárd zöld posztója felhasadt, a sakktábla egyszínűre kopott, a WC-tartály hangosan haldoklott a távolban. A fogason kabát, amiért évek óta nem jött senki. A lepattogzott falon színevesztett üdítőreklám. A tapéta, ahol még volt, felhólyagzott. Három piszoárból kettőn felirat díszlett: ROSSZ! Bár a dohányzás évek óta tilos volt, mintha csak két perce nyomták volna el az utolsó szálat: a függönyök nikotinsárgák, a hamvvedrek csurig, a padlón barnán, zölden csillámló sörösüvegszilánkok.

Elhasznált volt a levegő, áporodott, dohosodó. Teljesen soha nem lehetett kiszellőztetni a földmunkások saras, az útkaparók kátrányos bakancsainak, a hirtelen lehúzott és nyomban visszabuggyanó söröknek, a hónaljaknak, a lábaknak, az ázott kabátoknak, az olcsó rumoknak meg a kihányt keverteknek a szagát.

Végül csak kettejüknek, dr. Gáspárnak és Menyhértnek sikerült elrugaszkodnia.

Ne arra menjetek, ott már felmostam, ne arra trappoljatok! Mindegy most már, akkor menjetek, csak menjetek már!

Pedig nem így állt ez az írásokban. Mindig, minden nem sikerülhet úgy, ahogy ott áll.

Boldizsár elvérzett az asztalnál, nem volt már mozgatható állapotban. Próbáltak a lelkére hatni, vízzel locsolni. Szedd már össze magadat! Menni fog! Nem ment. Szörnyű szeszektől az asztalra borultan mit sem tudott arról, hogy mi van megírva, minek kéne történnie, mi is lenne az ő szerepe, és miben is, minek is. Nem tudott feltápászkodni, elázása véglegesnek tűnt. Hát akkor ketten. Meg kell lennie. Indultak.

Boldizsárt a kocsmáros fuvarozta haza, szitkozódva, hogy mozduljon már, segítsen, ne hagyja el magát teljesen. Na, moccanj már! Nem moccant. Húzni kellett. Nem először a héten. Mint a kelt tészta a vájdlingból, úgy esett ki a kocsmáros viharvert autójából a háza előtt, bele a sárba.

Segítsek?

Nem kell.

Segített.