AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Szerelem bolondjai

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-19-4

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Szerelem bolondjai

Tartalom

Szerelem bolondjai

Előszó

Magyar klubok

Első bolond • AKINEK VETÉLYTÁRSA EGY KIRÁLY (Önéletírás)

Második bolond • AKI EGY KIRÁLYNÉBA SZERELMES (Ez is önéletírás)

Egy nagy férfi gálában

Egy nagy férfiú pongyolában

Egy az apró emberek közül

Az áspis

Az az ember, aki hű, mint a kutya

Az asszonyság és az asszony

A rettenetes év

A szárazföldi nyolckezű

A pojáca

A végső csapás, ami még nem az utolsó

Mi lett a délvirágokból?

A keserű kenyér

Mindenféle rablótörténetek

A nazarénus

A föld másik oldalán

Egy házasulandó ifjú

Az új ember

A vetélytárs és vetélytársnő

Egy katona, aki rablókat fog

Villám a derült égből

Az alku

Egy állat, akinek lelke van

Jöjj hát!

Az Úrnak egy leheletére

„Jó!”

Kvitt!

Csendélet

Utóhang a „Szerelem bolondjai” regényhez

Előszó

Micsoda cím ez már? – fogja kérdezni minden ember.

Minő blaszfémia! – kiált fel a szentimentalizmus. Hisz a szerelemnek még a boldogsága is nagyobb bölcsesség, mint a filozófok minden tudománya.

Minő pleonazmus! – mondja rá a szatirikus. Hát vannak a szerelemnek okosai is?

Minő antitézis – jegyzi meg felőle a koreszmék embere. Hisz a szerelem nem szerelem többé, mihelyt bolondság; s a bolondság sem bolondság, mihelyt szerelem.

Ebből valami furcsa lesz! – szól hozzá a kíváncsiság; szerelmesek és bolondok! Rendkívüli történetek rakhelye lesz itt. Én aztán, hogy amazokkal mind megbirkózzam, emezeket kielégítsem: elévethetném mindazt, amit emlékezetem összehalmozva tart az emberi szív szerepléséről a világtörténelemben. Beszélhetnék a szerelem túlcsapongásairól, a római szaturnáliák misztériumairól, miket Hispala Sescennia úrhölgy fedezett fel kedvese előtt, akit sajnált ez ünnepélyek kegyetlen élveinek feláldozni, s mely fölfedezésért Adrián császár egy városnegyedet leromboltatott. Akadnának e történetnek olvasói, s azok bizonyítanának amellett, hogy a szerelem sok bolondot eszközöl.

Elmesélhetném a „megfordított évszakok” bohóságait, mely egylet a XVI. században azt a szabályt állította fel, hogy akik egymást igazán szeretik, azok nyáron télhez, télen nyárhoz öltözve járjanak, a szomjat meleg vízzel oltsák, az éhséget sületlen szerekkel. – Azt tartom, hogy ezek elég nagy bolondok voltak.

Regélhetnék a mór „szeretők sziklájáról”, hová egyszer üldözött szerelmes pár menekült fel az apai korbács elől, s ahonnan tovább nem futhatva, mindketten leugrottak, meghaltak. És azután még sokáig „szeretők sziklájának” hítták azt a helyet, ahol csak boldogtalan szerelmesek voltak a környékben, mind oda siettek magukat elölni. – Kérdés maradna, hogy kik voltak a nagyobb bolondok: azok-e, akik a példával előrementek, vagy azok, akik őket követték.

Segélyemre hívhatnám az etnográfiát, s elkezdve a szerelem bizarr közönyétől, mellyel az eszkimó a vendégszeretet fogalmát még a hitvesi kegy osztalékára is kiterjeszti, végigutaztathatnám a kegyes olvasót az ellenkező oldalig, hol a féltékeny koriálok soha sem engedik feleségeiket megmosdani, hogy más férfi ne is gyaníthassa arcaikról, hogy szépek-e. Közbe esnének aztán olyan népek is, mint az alibamoniak, ahol még a nők is féltékenyek és bosszúállók, s ha egy asszonynak a férje hűtlenséget követ el, valamennyi asszony ellene támad, s a hűtlen férj kollektíve elpáholtatik. – Melyik bolondabb a három közül?

Azután felidézhetném a világtörténelem nagy kísérteteit, s elmondanám rólok: ez a koronás rém itten Semiramis, háromezer év nem oltotta ki szeméből azt a bűvsugárt, amivel hajdan a hőskor férfiait keblére szédíté; minden évben más férje volt, s azok minden évben csoda módon meghaltak. A szép királyné egy kerített sírkertet tartott holt férjei számára, ahol az egymás után következők számára remek síremlékek voltak emelve. Ahogy a mai kor delnője tart egy-egy fotográf-albumot, mely lassankint megtelik imádók arcképeivel, úgy tartott e hatalmas nő egy sírkertet, s annak minden lapja egy-egy márványemlék volt, ráírva a holt férj neve és szerelmének nagysága. Azon fehér márványmauzóleum, melynek küszöbéhez támaszkodva jelen meg előttünk a szép rém, maga még fehérebb, mint a márvány, csak szemei feketék és égők: Arraeus hamvainak sírboltja az; azon Arraeusé, ki Bithünia királya volt, szép, fiatal és hős. Semiramis belészeretett, s kezét ajánlá neki; de Arraeus visszautasította azt. Erre a királyné haddal támadt ellene, s Arraeus a szerelmes nő elleni harcban elesett. A királyné aztán a halva megkapott kedves tetemének emelteté azt a mauzóleumot, s még holta után sem bírta nem szeretni azt, ki inkább meghalt, mint hogy őt szeresse, s kit inkább megölt ő, mint hogy mást szeressen. Ez csinos tárgy volna, s sok régimódi páncél és balliszta leírását lehetne benne közrebocsátani.

Érdekes volna „őrült Johanna” királyné története, ki férjét addig üldözé, míg vágytársnéja megölte a közös szerelem tárgyát, a királyt; s akkor Johanna ezüstkoporsóba teteté a hullát, és mindig magával hordozá azt, ahol járt-kelt, ahol megpihent, elaludt, a férj a koporsóban mindenütt mellette volt, amíg élt. – Sok romantikus vidéket be lehetne ezzel az ezüstkoporsóval járatni, annak a bebizonyítására, hogy bizony nagy bolondok a szerelmesek.

Szép mese volna e tárgyról Dzsehángir és Nurgehán története. Dzsehángir ti. mór kalifa volt (meglehet azonban, hogy arab padisah volt; nem állítom bizonyosan), Nurgehán pedig a legszebbik felesége, kétségtelenül hollóhajú, tojásdad arcú, korallajkú, gyémántszemű, ahogy a keleti ideálokat szokás költőileg feltálalni; és obligáte heves vérű, rajongó kedélyű, ábrándos szellemű, ahogy ugyanazokat pszichológice feltrancsírozva illik az olvasó asztalára tenni. Tehát egyszer ennek a Dzsehángirnak az a raptusa támadt, hogy a szép Nurgehánnak egy édes ölelésére megengedte, hogy egy álló egész huszonnégy óráig uralkodjék az országán őhelyette, s amit azalatt parancsolni fog, az mind akképpen teljesüljön. A szép Nurgehán aztán – természetesen – legelébb is a kincstárból felhordatta, ami kész aranyat talált; – ezt idáig más is ilyen okosan intézné; – és akkor az aranyakat mind újra verette, egyik felén volt az ő feje Dzsehángiréval egyesítve, a másik felén ez a körirat: „Dzsehángir és Nurgehán szerelmének emlékére”, – s aztán ezt a pénzt kiosztotta az ország szegényei között, hogy az ő szerelmét örökké emlegessék. S minthogy a mahomedán pénzeken nem szokott lenni emberi ábrázat, s minthogy mahomedán férfi a feleségével együtt nem szokta magát a világ előtt mutogatni, tehát kétségtelen, hogy ez a bolondság igen nagy katasztrófával végződött, mely majd vita tárgyaul hagyná fenn annak elhatározását, hogy melyik volt a kettő közül a nagyobbik bolond, a regényíróra csak azon technikai nehézségek maradván fenn, hogy először hogyan tudta 24 óra alatt egy egész mór királyi kincstár pénzét újraveretni (mert politechnikai regények óta a közönség szeme nagyon fel van nyitva az ilyen dolgokban); másik meg annak elintézése, hogy miféle kormánybiztosok lehettek abban az arabs országban, ha a szegények számára küldött aranyak csakugyan a publikum közé kerülhettek az ő kezeiken keresztül.

Beszélhetnék az angol hercegről, ki beleszeretett juhásznéjába, s mert az semmiképpen nem akart végette hercegnővé lenni, ő lett miatta juhásszá, s őrizte és fejte vele együtt a saját juhait. Melyik volt a nagyobb bolond?

Előidézhetném azt a János királyt, akinek nem volt elég úgy szeretni, ahogy emberek szeretnek: ő a tündérek szerelmére akarta fokozni idegeit, s evégett minden este spirituszos pokrócba varratta be magát. Egyszer a komornyikja a cérnát, mellyel urát bevarrta, égő gyertyával akarta elszakítani, s a spiritusz lobot vetett. Minthogy pedig János király nem volt szalamander, tehát ott bolondul megégett. Ennek is lehetne hatása. Vagy ezer effélét!

Tüneményes, rendkívüli történeteket, miket az ódon krónika elég emlékezeteseknek talált, hogy a világtörténet margójára feljegyezze.

De ezúttal nem válogatok közölök.

Közönséges, mindennapi történeteket írok le; olyanokat, amik minden időben, minden égalj alatt megtörténhettek; itt körülöttünk, szemünk láttára végbement dolgokat, miket észre sem vesz az ember addig, míg el nem mondják előtte, s csak akkor emlékezik rá, hogy hiszen azt ő is tudja valahonnan.

Mindennapi történeteket, mikben akik szerepelnek, derék, okos, nevezetes emberek, s talán egész életükön át titokban tudják tartani, hogy – ők voltak az első pályadíjnyertesek azok között, akiknek a neve: „szerelem bolondjai”.

Magyar klubok

Nálunk is van klubélet, nemcsak Angliában; amit kérek nem zavartatni össze a politikai gyűldék üzelmeivel, amik más légkörbe tartoznak; sem pedig azon jótékony és közhasznú egyletek életével, mik emberek és agarak nevelésére, ügyefogyottak gyámolítására, hazafiúi dalok betanulására s egyéb közcélokra alakulnak, s naponkint meleg elismerésünkkel találkoznak.

Társadalmi csoportokról akarok csupán beszélni, miket közös eszmék körül közös együttérzés kényszerít egy közös asztal körül ülni; miknek tagjai keresik egymást, anélkül hogy jó barátok volnának, küzdenek egymással, anélkül hogy ellenségek lennének, s a vonzódás és küzdelem közös tárgya rájuk nézve a mindennapi élet alapja, a rajtuk kívül állókra nézve pedig tiszta hiábavalóság.

Egész niebelungi mondakör, amit az úri néphagyomány megörökíte a legrégibb hazai klub felől, melynek most már sztereotíppé vált alakja, Józsa Gyuri mintázza azon rokonkeblek szövetségét, kiknek társulási eszméjük volt a zöld és fehér asztalok komolyságaiból mentül több tréfát csikarni ki egymás rovására, néha a hatalom bosszújára, és igen sokszor nagyon megfizetve a tréfának az árát.

A klub tagjai régen elhaltak, s helyeiket nem pótolta senki. Az utolsó tag, mint tudjuk, tréfából megölette magát egy falusi kovács-foghúzóval öt garasért, abban halt meg.

Azután volt egy klubunk, melyet „tímárlegények”-nek híttak; célja volt a demokratikus erények megkedveltetése a társaséletben. Tagjai közül, aki 49-ben el nem hullott, az bizonyosan számos élményekről tud beszélni, miket az állambörtönök nyújtottak a következő években társaséletre kényszerített hazafiaknak.

Volt az írók között is egy klub, mely a „tízek egyleté”-nek nevezte magát. Köztük voltam. Annyira szerettük egymást, hogy noha írók voltunk, soha semmiféle munkánkat egymásnak fel nem olvastuk. Most már csak négyen vagyunk tízek; de az a három is tízfelé elszórva, néha a sorstól egymás mellé, másszor egymáshoz csapva; de azért a klubatyafiság még most is tart közöttünk.

Volt egy másik klubunk, melyet a magyar humor nesztora alakított, s mely e büszke címet választá magának: „szamarak társulata”. Voltak fő- és alszamarak, rendes és tiszteletbeli szamarak; s minden pénteken össze kellett jönniök kedélyes szamárkodásra. Az alakító meghalt, s a klub tagjai most már mind igen okos emberek, s diplomájukat nem veszik elő többé.

A harmincas évekből maradt fenn egy szövetség, mely a „tizenhárom” klubjának nevezte el magát. Tizenhárman ültek egy asztalnál, s minthogy tizenhárom közül abban az évben egynek okvetlenül meg kell halni, tehát minden évben sorsot húztak, hogy a jövő évben ki legyen a halott közülök, és ki legyen a prédikátor. Az évforduló napján azután ismét összejöttek, s a halottá delegáltnak végig kelle hallgatni saját halotti búcsúztatóját, érdemeinek hol helyes, hol visszás előszámlálásával. Mind a tizenhárman meghallgatták szerencsésen saját temetési beszédeiket, s most már öreg emberek lehetnek.

Van ismét egy teljes virágzásban és pipafüstben levő klubunk, melyet szkupscsinának nevezünk, ahol politikai pártszínezet nélkül régi jó emberek összetalálkoznak, cél lévén egymásnak mentül több gorombaságot mondani en famille, és vesztett fogadások után mentül több büntetéskávét elfogyasztani.

Most azonban egy kevésbé ismert klubot akarok bemutatni, melynek tagjai a high life-hoz tartoznak, s annálfogva beléletük változatos mozzanatai nem is foglalkodtatják annyira a közbeszédet. Honnan tudom e klub létezését? Annak titkát ne feszegessük. Én magam tagja nem vagyok. Isten őrizz! A klubnak az a neve, hogy: „a szerelem bolondjai”.

Valóságos rendszabályokkal bíró, életképes és kifejlődésre méltó klub.

Tagjai csak azok lehetnek, kik be tudják bizonyítani, hogy szerelmi indokokbul valami hallatlan és kevésbé szokott bolondságot tudtak elkövetni. Egy szigorú bizottmány ítél titkos szavazás útján afölött, hogy a belépni kívánó előadott érdemei után, miket akár maga, akár mások sorolhatnak elő, érdemes-e e társulat tagjai közé fölvétetni; vagy pedig udvariasan elutasítandó, mint aki meglehet, hogy külön szerelmes is, bolond is, de nem együtt; vagy nem oly mértékben, hogy még az okos emberek társaságába ne száműzethessék.

Vannak e klubnak külföldi és tiszteletbeli tagjai is, akik e minőségükről semmit sem tudnak, de akiknek neveit és viselt dolgait a klub emlékkönyve híven örökíti, s emlékezetes tetteik különböző fázisai folytonos evidenciában tartatnak.

E klub jutalmakat is tűz ki, mik öt évről öt évre a legérdemesebbnek a pályabíráló választmány által odaítéltetnek. Az öt év ily pályázatnál nem sokallható, miután tudva van, hogy egy jól kidolgozott szerelmi bolondsághoz huzamosb idő kívántatik.

Sőt az is megtörténik, hogy aki öt éven át csaknem bizonyosra dolgozott már, hogy legnagyobb bolondnak elismertesse magát, az utolsó nap tizenkettedik órájában egy véletlenül közbetoppanó új fenomenon által a pályadíjtól elüttetik.

Egy ilyen esetet tárgyal éppen mostani értekezésem.

A szerelem bolondjainak érdemes társulata a legutóbbi öt évben egy thorwaldseni Vénuszt tűzött ki pályadíjul. A mű csak utánzat volt ugyan, de azért művészi munka, s carrarai márványból. Lehetett volna eredeti művet is kapni párizsi művészektől, kik e zsánerben sokat dolgoznak: hanem ezt ajánlotta a klasszicitás.

A klub helyiségét, tagjainak mivoltát nemigen írom le; hiszen a klub maga csak ráma, melybe regényemet tenni akarom. Elég azt tudni, hogy a ráma aranyos, hogy a faragványait képező alakok elegánsak; különben a rámának azután mentül kevesebb köze van a képhez.

Tehát a pályázatra kitűzött öt év már végére jár, a pályaművek a bírálók kezei közt voltak, szépen idegen kézzel letisztázva; s a vélemények kezdtek csere alá jutni.

A pályabírálók: négy választott szerelem bolondja, a szerelembolond elnökkel esténkint gyűléseket tartottak, melyen a konkurrens művek közül a legpályaképesebbek versenyre lőnek bocsátva.

Mind valamennyit in pleno felolvasni nem lett volna célravezető. Azok közül a közönséges niaiserie-ket, az unalmas boutade-okat, a kézzelfogható blaguírozásokat, a mindennapi hóbortokat, az illetlen êtise-ket, a szentimentális fadaise-ket, a brutális dupíroztatásokat, az ügyetlen marotte-okat, s ahogy még francia műnyelven e különféle nemeit a szerelmi balgaságoknak nevezik – ad acta csomagolták, s csupán a legválogatottabb őrültségeket teríték fel a társulat asztalára, hogy azok közül ítéltessék oda a legérdemesebbnek a pályadíj.

Legyünk kíváncsiak a pályázat eredményére.

Első bolond • AKINEK VETÉLYTÁRSA EGY KIRÁLY (Önéletírás)

Szerelmes voltam a megbolondulásig. Talán valamivel túl is rajta.

Szerelmem egy szép svéd leány; haja szőke, szemei kékek, termete a capitoliumi Vénusz bársonyból.

Bűbájos egy hölgy volt; különösen a szemeiben volt valami sugár, ami megölt és megelevenített, ami minden teremtést egy fokkal magasabb lénnyé emelt föl, mint amilyennek született.

Majd mindjárt megmondom, hogy mire használta ezt a szemsugárt.

Legelőször és mindenekfelett arra, hogy engem holdkórossá tegyen, aki mindenütt utána járok, aki őt elkísérem Edinburgból Madridba, onnan Velencébe, onnan fel Szentpétervárra, aztán megint végig valamennyi kisebb-nagyobb német rezidencián. Hogy mi dolga volt neki mindezeken a helyeken? Majd azt is mindjárt megmondom.

Az én eszményképem egy állatsereglet tulajdonosának leánya volt: maga is állatszelídítő. Az a bűbájos szemsugár arra a haszonra szolgált, hogy különféle fenevadakat emberi szelídségig lealázzon; vagy miután föntebb már azt mondtam, hogy minden teremtést egy fokkal magasabb lénnyé emelt föl, tehát következetes maradok, s elsorolom, hogy az oroszlányai úgy sétáltak vele karonfogva s két lábra állva, orraikra csíptetett szemüveggel, mint az igazi arszlánok; jegesmedvéi úgy prezentíroztak a kezükbe adott puskával, mint az igazi „molodci”, s hiénái úgy enyelegtek parancsára a reszkető báránykákkal, mint – ne keressünk rá magasabb hasonlatot.

Hanem volt egy veszedelmes ismeretsége: egy gyönyörű nagy királytigris.

Ez volt az a király, aki énnekem vetélytársam volt.

Hogy nem ok nélkül féltettem tőle ideálomat, azt mindenki könnyen elhiheti.

Mikor belépett hozzá kalitkájába rövid, lenge öltönyben, vállig meztelen karokkal, szorosan testhez simuló felső dolmánykában, mely elárulá nemcsak azt, hogy termete mily tökéletes, hanem azt is, hogy páncélinget nem visel alul, semmi egyéb fegyverrel, mint azzal, ami szemeinek kábító tüzében van, s mikor beléptére a királyi fenevad egyszerre fölemelte rettenetesen gyönyörű fejét, felnyitá borzasztó torkát vérengző fogaival, és nekiereszté földrengető ordítását, amitől még saját izmai is reszketni látszottak, s fejedelmi haraggal tekinte le a vakmerőre, ki őt háborítni merészli – oly vörös villámokat szórtak szemei akkor megfagyott a vér a néző ereiben; akkor a leány megállt a kalitka szögletében, s kinyújtott kezével parancsolóan mutatott a föllázadó fejedelmi vadra, és sugárzó szemeit mereven szögezé reá. Úgy állott előtte, mint egy sérthetlen bűvésznő, mint egy szobor, mely néz, és meg nem mozdul.

És a fejedelmi vad lassankint alább-alább mélyíté hangját, mely utóbb lassú morajjá enyhült le; majd félrefordítá fejét, elismerve, hogy le van győzve; azután, mintha szégyenlené gyöngeségét, a nézők felé fordult, azokra ordíta egy kegyetlenet, rácsapva óriási tenyerével a vaspálcákra, mintha azt mondaná nekik: mit bámultok reánk, ez a mi kettőnk dolga! Azután egyet fordult, s fejét lesunyva, és hosszú, piros nyelvével körülnyalogatva szakállas pofáját, odaoldalgott a bűbájos nőhöz, s fejét hozzádörzsölve, felnyújtott fejével kezét iparkodott megcsókolni – az orcátlan.

Hanem a hölgy akkor hátrakapta kezét, nagyot dobbantott parányi lábával, és rákiáltott varázs hangzású szóval: „Helyedre!”

Mire a királytigris nyöszörögve, mint egy síró gladiátor, a túlsó szögletbe vonult, ott lefeküdt, és fejét eldugta két tenyere közé; úgy reszketett, és remegése közben valami szemrehányást mormogott magában.

Akkor aztán a hölgy odalépett hozzá: nyájasan, szelíden szólítá; hízelegve cirógatta végig szép sima fejét; utoljára rádűlt egész termetével: egy második Ariadné-szobor; fülébe sugdosott, nyakát átölelte, s fejét a tigris fejére hajtá.

A gyönyörű fenevad pedig e hízelgés alatt egészen megadta magát, nem morgott már, de forró lihegése hangzott a mély csendben, ami a nézők közt támadt; végre naiv nyihogást hallatott, még tán énekelni is képes lett volna, s pislogó szemei most már oly zölden világítottak kéjesen le-lehunyt pillái alól.

E pillanatban semmi sem tartható vissza a közönséget, hogy rendesen tapsokba ne törjön ki; abban a percben aztán a hölgy is egy szökéssel kívül volt a számára nyitva tartott ajtón; míg a felriadt királyi vad szilaj dühvel ugrott utána, s óranegyedig elhangzott bőszült ordítása és a dobaj, amit kalitja vasveretes oldalain elkövetett – midőn megtudta, hogy csak játszottak vele.

Hanem másnap megint hagyta magával azt a jelenetet ismételni. Néha jobb, néha rosszabb szeszélyben volt; voltak esetek, amikor csak a bűvésznő folytonos dorgálása bírta nagy nehezen hunyászul tartani; voltak alkalmak, amikben tudomásul sem akarta venni jelenlétét; hanem egyre a rácsozat előtt kóválygott, és dobogott, mintha a nézőkkel feleselne, s a duzzogót és közönyöst játszaná; sőt néhányszor azt is megtette, hogy az előadás órájában a bejáró ajtó elé feküdt, ami annyit jelentett, hogy ma nem lesz semmi mutatvány. Olyankor Karolin nem jelent meg.

Karolinnak hítták szép hölgyemet.

Mármost mindenki értheti, hogy volt okom őt félteni vetélytársamtól, aki egy királytigris.

Ha csak mindennapi észjárással gondolkozunk is, könnyen megmagyarázható, hogy egy szép hölgyet, akit imádunk, mindennap egy oktalan fenevad börtönébe lépve látni: nem emberi idegekkel elviselhető dolog. Egy bőszült pillanat, egy vadállati szeszély, s mit védi e bájos termet, ez arc, e kebel az imádottat, hogy egyetlen ütésétől e tenyereknek, egyetlen harapásától ez iszonyú fogaknak össze ne roncsoltassék?

Gondolatnak is rettenetes, hogy egy imádott hölgynek az élete mindennap egy negyedóra hosszat egy láthatatlan pókfonálon függjön, amelyiknek az egyik vége egy tigrisnek a nyakához van kötve.

De engem nemcsak ez bántott; engem üldözött az a gondolat, hogy mit enyeleg az én kedvesem – egy idegennel.

Én a hízelgésekben, miket e vadállatra halmozott, meglopva láttam magamat; s mikor átölelte a királytigris nyakát, a gyűlölet és féltékenység pírja lepte el arcomat. Az a fenevad boldogabb, mint én!

És én e jelenetet mindennap végignéztem. Ott voltam az előadáson, ha hó esett, ha eső. Elkísértem a menazsériát egyik városból a másikba. A személyzet úgy ismert már, mint saját kakaduit.

Sokszor váltottam szót Karolinnal – a vasrácson keresztül, mikor a tigrisnél volt. Nekem szabad volt hozzá beszélnem; hiába is nem lett volna szabad, mert mégis tettem volna.

Mikor már a tigris lefeküdt előtte, s ő kegyesen rádűlt, olyankor nehány pillanatig lehetett vele szót váltani, az ő veszélyeztetése nélkül.

– Nem fél ön, hogy egyszer széttépi ez a fenevad?

Nevetett, s azt felelte:

– Vannak nők, akik még ennél veszedelmesebb fenevadakkal is tudnak játszani.

– Azt én magam tapasztalom.

– Tehát elismeri, hogy veszedelmes?

– Önre nézve nem az.

– Ön nem tépne szét engem, ha a tigris helyében volna? Hm!

Becsületemre, ez olyan kérdés volt, amire nem tudtam hirtelen mit felelni. Előéletemet tekintve, aligha igazoltnak nem kelle tartanom némi kétségeskedést.

Máskor ismét azt kérdeztem tőle egy próbaóra alkalmával, mikor kevesen voltak jelen: „Nem utálja ön ezt a mesterséget? Ezzel a termettel, ezzel a tekintettel, ezzel a hanggal ön a művészet királynéja lehetne, s itt eltemeti kegyed magát egy ronda kalitkába.”

– Nem, uram; én ezt a mesterséget szeretem. Ez a legnagyobb művészet a világon. Az eleven halállal játszani! E mély nyöszörgés, amit ez a vadállat hörög, az én tapsom. Aztán ez nekem gyönyört ád, amihez fogható nincs a világon. Belépni egy királyi ellenség odújába, szemtől szembe, fegyvertelenül kihívni azt a tusára, hallani szívijesztő ordítását, látni vérszomjú tekintetét, s azután egy tekintettel, egy mosolygással meghunyászítni őt; lefektetni a földre, lábaimhoz csúsztatni, hogy talpamat fejére tegyem; aztán rádűlni pompás termetére, átölelni gyönyörű karcsú nyakát, hallgatni gyáva nyögését; ah, ez valami gyönyör, amit önnek nem lehet megérteni.

– Elhiszem! Ezt csak nők tudják megérteni.

– Ilyenkor minden idegem lángban van; minden csepp vérem, mint a villanyfolyam, fut ereimben. Nézze csak ön órája után, egy perc alatt hányszor ver üterem, mikor itt vagyok.

Azzal a legnaivabb készséggel, melyet az ős természet olt az asszonyokba, kidugta felém a vasrácson kezét, másik kezével öltönye szárnyát takarva a tigris fejére: „A barátom féltékeny, s könnyen megtehetné, hogy ő is kinyújtsa a vasrácson át egyik kezét.”

Én megfogtam az elém nyújtott kéz csuklóját; oly szép fehér kéz volt az, oly hajlékony, mint egy hattyúnak, s órámon számláltam az érütését. Valóban százhúszat vert az egy perc alatt.

– Lássa ön – szólt diadalmasan –, ezt ön nem képes felfogni.

– De hát attól nem fél ön, hogy egyszer valamely vadállat széttépi?

– Ah, dehogy! Ahány itt van, mind olyan szelíd, mint a bárány; a legtöbb kicsiny korától fogva ismer. A legnagyobb bolondok úgy félnek egy kis vesszőtől, hogy moccanni sem mernek. Egyedül Amuratnak van szíve.

Amurat volt ő csíkos szultánsága neve.

– A többivel csak játszom; de ez itt – s e szónál piciny ajka elé tevé mutatóujját – meg ne hallja! Ezt itt mindannyiszor meg kell hódítanom.

Amurat nyugtalan mozdulattal jelenté, hogy már unja a dolgot. Karolin egy gyönge legyintést adott neki az arcára, s azzal eltávozott a másik kalitba, hiénákat ugráltatni abroncson keresztül. Azt már nem szerettem nézni.

A tigris szépen fekve maradt, s csöndesen nézett szemeim közé. Úgy látszott, mintha ismerne már, s topázragyogású szemei élesen tekintének arcomba; néha órákig elnézegettük így egymást, s bizonyosan azon tanakodtunk, hogy kettőnk közül melyikünk különb állat.

Sorsunk különben meglehetősen egyenlő volt; mindennap délelőtt, délután egy óranegyedig láttuk a szép tündérleányt, ki bennünket megbűvölt, kiről éjjel-nappal álmodoztunk, és akit – nem mertünk megenni.

Amurat még csak tehette volna, ha merte volna; de nekem az igaz, hogy hozzáférnem sem lehetett. Az apja jobban őrizet alatt tartá, mint csörgőkígyóit.

Párszor bele akartam kötni az ismeretségbe, de a vén oroszlánszelídítő igen nyersen elutasított.

Azt mondta: „Uram, mi semmiképpen sem termettünk egymásnak. Ön nagyobb úr, mint hogy családomnak tagja lehessen; én meg viszont nagyobb úr vagyok, mint hogy önnek játéktárgya lehessek. Állattárlatom sokat ér és sokat jövedelmez, leányom úri módon élhet utána; nem kényszeríti a szükség, hogy szégyent keressen magának. Ön városról városra utánunk jár; ez nekünk nagy megtiszteltetés; azért ön bejárhat minden reggel a próbákra, minden este a mutatványokra, ott beszélgethet velünk, töltheti kedvét, hanem azon túl nem ismerjük egymást.”

Körülbelől ilyenforma válaszokat kaptam a leánytól is. Az állatszínpadon beszélhettem vele egyedül, ott nagyon jó garde-dame-ja volt; hanem azon kívül lehetetlen volt vele másképpen találkoznom, mint apja társaságában.

Föltettem magamban, hogy kiverem fejemből. A tájékára sem megyek többet az egész állatgyűjteménynek. Láttam én annál már szebbeket is. Szebb tigriseket és szebb leányokat.

Csakhogy ez nem volt igaz. Ezt én csak hazudtam magamnak. Dehogy tudtam anélkül élni, hogy őt egy nap ne lássam. Ha feledni akartam, azt hittem, megbolondulok bele. Egyszer el hagytam őket utazni más városba. Talán ha egy ország választ el egymástól, akkor el leszünk szakítva. Ez sem volt igaz. Három napig küzdöttem legmakacsabb ellenfelemmel: tulajdon magammal; – ő győzött le. Mire a másik városban fel volt állítva az állatsereglet deszkabódéja, már akkor én is ott voltam megint.

No jó, tehát legyek ottan… okoskodám bolondabbik felem ellenében; de tekintsük úgy az egészet, mint egy mulattató látványt. Az ember megszokhatja a balettot, az operát, de azért nem szükséges senkibe szerelmesnek lenni. Ez a szép zoológiai gyűjtemény megérdemli a szaktudós tanulmányozását, igazán megérdemli: az állatok pszichológiája, az akklimatació és dresszúra méltók a kontemplációra; az egész leány azzal a tigrissel nem egyéb, mint fiziológiai experimentum.

Jól van, jól – beszélhettem én azt magamnak; de amint az óra ütött, amint a kalit hátulsó ajtaja felnyílt, s belépett rajta Karolin, egyszerre ki voltam mozdítva helyemből megint; az a hústömeg, mely az egy forint beléptidíjt megfizette, ott állt a karzatnak dőlve az én ruhámban, hanem a lelkem benn volt a kalitban a leánnyal; ott reszketett miatta a halálveszély előtt; ott borult lábaihoz varázsló tekintetétől, ott nyöszörgött kegyelemért a padlatot karmoló vadállattal együtt, ott ittasult meg piruló lihegésétől, s ott égett meg szemei görögtüzében. E vakmerő játék az eleven halállal, e tündéri varázslat mindennap elvevé eszemet. Azalatt folyvást a képzelem uralgott rajtam, mely egy perc alatt a rémület jégpólusától a kéj forró tropikusáig benyargalta velem az egész világot.

Egy napon azt súgtam Karolinnak:

– Én önt elveszem nőül.

Bámulva tekinte rám nagy szép szemeivel.

– Becsületemre mondom…

Arra megrázta mosolyogva szép fürtös fejét.

– Akar-e ön nőm lenni?

A leány arra mélyen elpirult; egészen odasimult a tigris fejéhez, s azt súgá neki:

„Odaadsz, Amurat?”

A tigris nem felelt semmit, csak piros nyelvével nyalogatta szép fehér fogait.

A közönség, mely nem érté, amit svéd nyelven beszéltünk, azt hitte: az is az előadáshoz tartozik, s el volt ragadtatva. A leány eltávozásakor felém tekinte, s láttam, hogy két könnycsepp ragyog szemeiben.

Ez diadal! Ismerem én már a könnycseppeket.

Ezúttal Amurat nem szökött utána, csendesen fekve maradt, s kígyózó farkával csapkodta a padlatot kétfelől.

Biz’ ez egy nagy bolondság volt tőlem, házasságot ígérni egy menazsériás leánynak; de ismerek embereket, akik hasonló bolond ígéreteket meg is tartottak.

Másnap Karolin atyját véletlen halál érte utol. A hímoroszlán, melynek mindennap torkába fektette nyakát, állkapcáinak egy téves összecsukásával megölte őt. Bizonyosan szórakozottság volt a szereplő hőstől, egy akarata elleni gikszer. Ha zsűri volnék, fölmenteném. Nem volt szándékolt gyilkolási tény.

Hanem azért Karolina mégiscsak árva lett, s most már nem volt, aki előlem őrizze.

Most már elfogadhatta látogatásom mindennap. Igaz, hogy nőül kértem őt. Most már meghallgathatta őrült szerelmem szavait, s nem védhette magát ellenük. Atyja tragikus halála után két hétig nem látta őt a közönség, s távolléte igen természetesnek találtatott. Én mindennap azzal a szóval búcsúztam el tőle, hogy váljék meg végképp szörnyű művészetétől; hagyjon fel az egész állatsereglettel.

Ő mindannyiszor mélyen fürkésző szemekkel tekinte szemeimbe, mintha még valami egyebet is várna; mintha azt kérdené: „Hát aztán?”

„Aztán?” Milyen sok leány várta hiába e kérdésre a feleletet; ami pedig csak egy szó. Mi lesz belőlem aztán?

„Nőm!”

Hogy én e szóval oly fukar voltam!

Igaz, hogy egyszer mondtam azt neki, de az még atyja életében volt. Nem gondolhattam-e arra, hogy a védtelen ellenében nem szükség már e szót ismételnem? Igazán áruló voltam-e? Én magam sem tudok rá felelni.

Február 25-ike volt, midőn ismét e szóval váltam el tőle:

„Hagyja el kegyed e rémes életpályát – az én kedvemért.” A leány megszorító kezemet, közel hajolt hozzám, mintha meg akarna csókolni, hanem azon percben, melyben át akartam karolni, ügyesen, mint a szilaj párduc, kisiklott kezemből, s elfutott tőlem, mint szokott a tigris elől.

És én akkor sem mondtam neki: „Hát aztán?”

Másnap reggel még ágyban hevertem, midőn a színlapot hozták. A hirdetmények közt nagy betűkkel látom kitéve: „Karolin kisasszony ismét megkezdi mutatványait Amurattal.”

A meglepetés, a bosszúság, a szégyen erőt vettek kedélyemen. Elfeledtem, hogy legelőbb is önmagamnak kellene szemrehányást tennem valami nagy mulasztásért.

Hirtelen siettem Karolin szállására.

A hotelben már a kapus tudósított, hogy Karolin máshová költözött, s új szállása címét nem hagyta hátra. Hanem egy levelem volt tőle, amit a kapus átadott.

A levelet kocsimban olvastam el; ez állt benne:

„Uram! Amuratnak jobb szíve van, mint önnek. Én ővele maradok. Ő nem öl meg engem.”

Végtelenül fel voltam ingerelve. Hát minek kétkedik bennem? Azt nem akartam elismerni, hogy volt oka a kétkedésre. Ritka emberben van annyi igazságszeretet, hogy saját magát arcul verje.

Engem egy bolond vadállattal hasonlítani össze!

Elhitettem magammal, hogy ez az egész nem egyéb komédiásbüszkeségnél. Ez a nép azt hiszi, hogy azon a deszkapiedesztálon, melyre magát élő bálványnak felállítja, legyen az színpad vagy tigriskalitka: valami istennő; – míg férjénél semmi más, csak asszony.

De hát mondtam-e én neki azt két hét alatt, míg minden szavamat úgy leste, mint virág a harmatot?

De ez mind nem jutott eszembe.

Valamit éreztem e hölgy iránt, ami keveréke a szerelemnek és bosszúnak, a bámulatnak és megvetésnek, a gyönyörvágynak és a gyilkolásnak.

Hogy megfelelő szót találjak rá: éhes voltam erre a nőre.

Másnap már egy órával a mutatvány ideje előtt ott voltam az állatseregletben. A majmokkal játszottam, amíg elkezdődik. Minő tökéletes lehetne a világ, ha az alkotás műve megmaradt volna a majmoknál. Ha mindnyájunknak ilyen képe volna, mint ezeknek az okos állatoknak, akkor eggyel kevesebb baj volna a földön: a szerelemmel. Egy ilyen orangutánpofa birtokosa csak nem lőné magát főbe egy ilyen orangutángissáért.

Csengettek, s ez majomstúdiumaimat félbeszakítá. Az előadás kezdődött. Elébb valamelyik állatszelídítő-segéd gyakorolta barbarizmusát az apróbb tehetségű barmokon; összeeresztett jegesmedvét, hiénát, s evett velük egy tálból nyers húst. Ez most engem a szokottnál is jobban untatott.

Végre hangzott a második csöngetés is, a tigris kalitkájának hátulsó ajtaja felnyílt, s a bámész sokaságon a meglepetés moraja futott végig: Karolin talpig feketébe öltözve lépett elő. Hiszen gyászolt. De az mégis olyan különös volt, komédiát játszani gyászruhában! Arca is halványabb volt a szokottnál, s szemeiben hiányzott az a megverő igézet, ami máskor bűvkört alakított körüle.

Meglehet, hogy a fekete ruhának volt hatása a tigrisre; ezek a vadállatok, nem tudom miért, úgy haragusznak a civilizált világ általános színére; az is meglehet, hogy hetek óta nem látva úrnőjét, elszokott már igézésétől; annyit észre lehetett rajta venni rögtön, hogy rossz kedve van, s ma nem lesz engedelmeskedő szeszélyében.

Amint Karolin belépett hozzá, fejét a földre eresztve, azon dörgő ordítást hallatá, mely az állatoknál a támadást jelenti. A közönség feszült figyelme ösztönszerű félelembe ment át; s midőn Karolin első közeledő lépésére a tigris hirtelen két lábra állt, s fenyegetően tartá fel haláladó torkát, öldöklő fogaival, több hang rémülten kiálta Karolinnak, hagyja el a kalitkát.

Nem tette azt a leány. Ahelyett hátravetette sűrű hajfürteit, s egy rögtöni szökéssel a tigrisnél termett, s úgy ütötte azt pofon piciny tenyerével, hogy csak úgy csattant.

„Helyedre, szolga!”

A szívdobogása megakadt, aki ezt látta. Amint a feketeruhás leány, mint egy alvilági tündér, e csodaerejű állatot arcul merte ütni, s amint a dühödt állatkirály ez ütéstől megalázódott, összehúzta magát, irgalmat, bocsánatot esdekelve a leány lábaihoz csúszott, és reszketett.

Nem jobban, mint én magam.

Óh! Ez az ütés engemet is ért. Engemet kegyetlenebb ütés ért. A leány szemei megtaláltak engem a sokaság között, s valami mondhatlan gúny, kihívás, szemrehányás sugárzott azokból felém.

Úgy látszott, hogy Karolin ezúttal meg akarta mutatni bűvészete egész hatalmát. Kézcsókra nyújtá a tigrisnek kesztyűs kezét, s azután levonva a fekete kesztyűt kezéről, odaveté azt eléje, s kényszeríté, hogy adja fel fogaival. Az állatkirály engedelmeskedett, mint egy kutya.

Akkor aztán elkezdett neki szokottan hízelkedni, s a tigris roppant első lábait fölvette kezébe, megsimogatta azt; azután leoldá a haját összetartó fehér szalagot, s azt a tigris nyaka körül kötötte: mint ahogy egy szelíd báránykának szokták.

Nem nézhettem tovább.

A kalitkasor háta mögé kerültem. Ott állt őrt a tigris kalitja mögött Duvald barátom; régi ismerős szolga az állatseregletnél, az ajtónyitást lesve.

– Jó napot, öreg – köszöntém őt. – Mit csinálsz itt?

– Ügyelek, míg ő visszatér.

– Soká fog tartani még?

– Ma tovább, mint máskor.

– Nem lennél szíves nekem átadni helyedet?

– Minek, uram?

– Meg akarom lepni úrnődet, mikor kilép. Én hadd nyissam ki előtte az ajtót. Hiszen ismersz.

Az öreg értően hunyorított szemével, sokszor látott az utóbbi időben úrnőjénél; azt hitte, egészen értjük egymást.

– Hanem aztán valami baj ne legyen belőle, uram. Nézze, itt ez a kis kerek nyílás az ajtón arra való, hogy ezen keresztül nézzük, mikor van vége a mutatványnak. Azt el ne tévessze ön. Mikor látni fogja, hogy úrnőm hátrafelé szökik, akkor egyszerre sebesen tárja fel az ajtót, s aztán, amint ő kiszökött, ne sokat foglalkozzék vele, hanem csapja be hirtelen az ajtót, s tolja eléje a reteszt, különben Amurat úrfi szinte kijön utána; no iszen, az lenne aztán szép mulatság a publikumnak!

Kedvem lett volna azt a szép mulatságot megszerezni a publikumnak; azonban biztosítám az öreget, hogy eszem ágában sincs ilyen rossz tréfa.

– De talán mégsem teszek valami egészen okos dolgot, ha önt egyedül hagyom itten.

Egypár markába nyomott louis d’or felvilágosítá az öreget, hogy egészen okos dolog lesz az; azzal otthagyott. Gondolta: elég okos emberre hagyta ezt a helyet.

Amint magamra maradtam, bepillantottam az őrnyíláson. Karolin abban a pillanatban dűlt rá karcsú termetével a meghódított állatkirályra, s diadalmas tekintettel keresett valakit a néző sereg között.

Az a valaki itt van.

Én nem tudom, meg voltam-e őrülve akkor. Rám is elragadt-e a varázs arról a másik oktalan állatról? – Mit akartam? – Meg akartam-e mutatni ennek a démonnak, hogy éppen olyan bátor vagyok, mint ő? Meguntam-e saját életemet? Vagy az övét akarom elvenni? Imádásom áldozatát akarom-e neki bemutatni, vagy meg akarom gyalázni a világ előtt? – Kinyitottam az ajtót, s beléptem a tigris kalitjába.

A közönség ijedelmének hörgő moraja fogadta megjelenésemet. Karolin nem vette azt észre.

Én pedig csendesen odaléptem hozzá, s amint a királytigrisre volt hajolva karcsú termetével: egy teljes forró csókot nyomtam arcára.

Erre egy sikoltás hangzott. Karolin ijedten szökött fel fektéből.

Most csak két pillanatra emlékezem még.

Az egyik pillanat az volt, midőn a tigris meglátva engem, egy szökéssel fölém került, és egy csapással lesújtott a földre; a másik pillanat az volt, midőn Karolin az újra nekem rohanó vadállat elé veté magát, két kezét maga elé tartva, s ezt kiáltá felém:

– Meneküljön ön, nekem végem!

És aztán láttam, hogy a tigris éles körmei mint csaptak le fehér vállaira, mint szökik föl a vér drága kebeléből, és azzal elsötétült velem a világ: eszméletemet vesztém.

Mikor, nem tudom, hány nap múlva, öntudatomhoz kezdtem jönni, a kórházban találtam magamat, erősen bekötözve és tapaszokkal beragasztva. Egész csapat orvos állt körül, kik közül a legokosabbik erősen gratulált hozzá, hogy ilyen szépen megmenekültem. Ez nem minden emberrel történt volna meg ilyen simán.

– Hát Karolin? – ez volt első kérdésem.

– Neki semmi baja – felelének.

Csak akkor mondták meg, mikor egészen felgyógyultam, hogy őt szerteszét tépte a vadállat. Velem történt volna az, ha ő mentségemre nem siet.

Amint lábra állhattam, az volt a legelső, hogy törvény elé idéztek. Legelőször a közbiztonsági hatóságnak volt velem baja, amiért ily élet- és közbátorság-veszélyeztető merényletet követtem el; az fizettetett velem, nem tudom, hány ezer frankot. Azután a polgári törvényszék tudatta velem: hogy Karolinnak egy anyai nagybátyja, mint a menazséria egyetlen örököse, nem tudom, hány ezer frankot akar rajtam megvenni, amiért az állatszelídítés klenódiumától megfosztottam az intézetet.

Ahhoz elmentem magam, hogy egyezzünk ki. Tízezer frankot kért széttépett unokahúgáért. Ennyit bizton követelhet, mert most kénytelen egész állatseregletét eladni.

Mondtam, hogy adok neki húszezer frankot: adja el nekem a tigrist. Megegyeztünk.

Én aztán fogtam egy pisztolyt, s Amurat barátomat, mikor legnyugodtabban nézett rám topázragyogású szemeivel, úgy homlokon lőttem, hogy fel sem jajdult.

És most vetélytársam bőre, ki szeretőmet elrabolta, ott van kiterítve hálószobámban, s valahányszor ágyamba lépek rajta át, eszembe jut róla kidobott húsz és egynehány ezer frankom, s az a két szép varázsragyogású kék szem, amit soha nem fogok elfelejteni.

*

– No, ez bizony elég nagy bolond volt! – mondá a klub elnöke. Lássuk, ki vitatja el tőle az elsőbbséget.

Második bolond • AKI EGY KIRÁLYNÉBA SZERELMES
(Ez is önéletírás)

Egyszer egy fénykép lepett meg valamelyik pesti műárus kirakatában. Egy fekete ruhás hölgy képe; valóságos madonnaarc; fejét fekete fátyol borítá, s a fátyol szögleteit elöl összefogva tartá finom fehér keze. De ha a vonásokban madonna volt is az arc: kifejezéseiben inkább a saragossai leány volt, az orléans-i szűz; a szemekben a szenvedély, melynek nem földi tárgya van, s az ajkakon a jelleg, mely boldogságot nem árul el.

Bementem a műárushoz, hogy megvegyem ezt a fényképet. Volt neki belőle még tíz. Mind a tízet megvettem. Kértem, hogy ne tegyen ki többet belőle az utcai kirakatba.

– Kinek az arcképe ez?

Nem tudta megmondani. Utasított a fényképészhez, akitől sok más egyébbel együtt bizományba kapta.

Futottam a fényképészhez:

– Kinek az arcképe ez?

Az sem tudta. A mintát Bécsből kapta egy ottani műárustól. Felutaztam Bécsbe. Felkerestem a műárust:

– Kinek az arcképe ez?

A műárus elmosolyodott rajtam, s azt kérdezte, hogy minek akarom ezt megtudni.

– Mert nekem e hölgyet látnom kell, ha valahol e földön meglátható.

A műárus most még gúnyosabban mosolygott, s azt felelte:

– Az nehezen fog menni, uram, először azért, mert ez a hölgy – egy királyné… Másodszor azért, mert ez a hölgy egy olyan királyné, akinek nemcsak hogy fiatal férje van, hanem akinek azonfölül éppen e percben egy király udvarol, égő bombákat és gránátokat hajigálva lábaihoz, s aki e királyi ajándékokat visszahajigálja.

A műáruson volt ezután a sor az elbámulásra, midőn ahelyett, hogy e fölfedezésre szépen behúzzam a fejemet gallérom közé, s elbújjak a kalapom alá, és csendesen odábbosonjak: minden újabb szavaira azt láthatta, hogy arcom hevül, szemeim égni kezdenek a belső hőségtől. S midőn megtudám, ki e hölgy, lelkesedve szorítám arcképét szívemhez: „Igen, igen! Egy királynét, egy hősnőt képzeltem benne mindig, s most már esküszöm, hogy látni fogom őt, ha odáig el nem veszek.”

A műárus azt mondta, hogy nem bánja, akármit csinálok, csak az ötven krajcárt fizessem meg a fényképért, mert annyi az ára.

Ettől fogva elkezdtem futni.

Futottam nemcsak az utcán, a föld minden utazásképes alkalmatosságain, hanem a légben, a holdban, a képzelet világában. Elfutottam hajdani meggyőződéseimtől, bölcs rokonaimtól, vagyonom egy részétől, ép eszemtől; elfutottam saját fél lábamtól és rövid ifjúságomtól.

Hiszen négy év előtt nem voltam én sem ősz, sem sánta, sem reakcionárius.

Legelőször is tehát elfutottam az olaszok iránti szimpátiáimtól; ha ők Garibaldit imádják, én Croccót imádom; bemegyek az ostromlott várba, ha vérben úszom is odáig keresztül, s harcolok e hölgyért, és elveszek érte. De neki meg kell azt tudnia, hogy őérte estem el.

Igazán mondom, olyan hitetlen ez a történet, hogy ha valaki nekem mesélné el, azt mondanám, hogy hiszékenységemet akarja kipróbálni; pedig rajtam annyira megtörtént az, hogy ha akarnám, se tagadhatnék el belőle semmit, mert fél fejem és lábam lépnének fel ellenem tanúnak.

De hát kezdjük elöl!

Itthon nem szóltam senkinek, hova megyek. Mindenünnen felszedtem a pénzt, ahol hiteleztek; azt mondtam: nagyszerű jószágvásárlásba fogok. Azzal szép csendesen elrobogtam Triesztbe, felültem a legelső olasz gőzösre, mely Anconába volt lapátolandó, s azzal olyan szerencsésen jutottam el az olasz partokra, hogy a zivatar odacsapott bennünket egy sziklához, s én az övembe rejtett váltóimon kívül semmit sem mentettem meg a velem vitt tárgyakból.

No, de legalább az a hasznom volt a hajótörésből, hogy nem kellett a passzusomat vizáltatnom, s amíg Rómába értem, nem rabolhattak ki.

Mikor Rómába értem, már akkor javában szervezkedtek a legitimista szabadcsapatok, amik az ostromolt Gaeta felszabadítására az Abruzzókba betörendők voltak.

Ott találtam néhány párizsi ismerősömet, az ottani jeunesse dorée-ból, kiket szintén azon magasztos eszme vezetett ide, hogy egy megtámadott királyi hölgy segítségére siessenek. Mindnyájan beedzettük karjainkba a meztelen bőrre az ő nevének előbetűjét a királyi koronával; az olaszok nagyon értenek ehhez. Apró tűszúrásokból alakult betűt bedörzsölnek valami piros festékkel, s az holtig ott marad.

Én elmondtam ismerős barátaim előtt szándékomat. Magam alakítok egy szabadcsapatot, s azt személyesen fogom vezetni. Igen helyeselték. Mindjárt eszközöltek ki számomra toborzási irodát, szereztek impresszáriót, megismertettek fegyverszállítókkal, emberkufárokkal, s én gyönyörrel számítgattam minden estén pénzem fogyatkozásáról, mily mértékben növekedett csapatom. – Derék, napbarnította fickók voltak; regényes viseletekben: ahány, annyiféle alakú fövegben; ritkaság volt náluk a csizma. Izmaikat igen kevés öltöny takarta, és az is ritka összefüggésben állt saját magával. Nálunk parasztosan úgy mondanák, hogy nagyon rongyosak voltak a fickók. De ki néz ilyesmire az igaz ügy bajnokainál? Elővigyázatból mégis megnyírattam valamennyit.

Párizsi bourbonista barátaim, a saint-germaini negyedből, azt tanácsolták, hogy legalább kétszázra engedjem felnőni szabadcsapatomat, s miután néhány hétig hadgyakorlatokat tartottam velök, akkor csatlakozzam a kitűnő vezér, Rossolino Pilo zászlója alá. Ezt azonban nem fogadhattam meg, mert azt tapasztalám, hogy mikor én egy nap harmincat fogadok, másnap húsz hiányzik belőle, amit hajlandó vagyok azon szórakozottságnak tulajdonítani, aminek valószínűleg a klíma az oka Olaszországban; annálfogva elhatározám magamban, hogy mihelyt hatvannégy emberem lesz együtt, azokkal én rögtön megindulok a határ felé.

Ez a hatvannégyes szám nekem stratégiai szám volt. A hadseregnek minden része folytonosan négyfelé elosztható. Ebből én saját hadműveleti tervet alkottam. A hadsereg minden ütközet után megkétszereződik, míg végre az ellenségé fölé kerül.

Vettem mindegyiknek egy pompás karabint, két pisztolyt, egy vágószuronyt; a többi magától fog jönni. Hisz én magam is csak annyit ismertem a hadi tudományból, amennyit a sakktábla és a Napóleon-pasziánsz után el lehet sajátítani. Elég is az!

Lőni, vívni a magam részéről még hazulról jól tudok; aztán mikor a csatába megy az ember, fölteszi az ellenségről, hogy az mindezekhez nem ért. Ez szüli az önbizalmat.

Csapatomnak még trombitása is volt, aki igen jó fiú volt, csakhogy külön adag rum kellett neki, mert mindjárt kiszáradt a torka.

Rómából este későn értünk a legközelebbi határszéli faluig, ahol Rossolino Pilo főhadiszállását tartá. Siettem magamat és csapatomat rögtön bemutatni a generalisszimusznak.

A fővezér úr alacsony, zömök termetű férfiú volt, s amit nagyon apprehendáltam tőle olasz létére, igen szőke. No, de mindegy! Ki néz a színre? Csak a szív legyen jó!

Előadtam neki szándékomat, hogy én kis csapatommal az igaz ügyért szándékozom utolsó csepp vérig hadakozni, azért nem kérek semmit oly epedve, mint hogy eresszen engemet és vitézeimet legelöl a megkezdődő harcba.

A generalisszimusz hangosan felkacagott e kívánságomra.

– Ez a mossiö nagyon naiv! Jó is volna előre berohanni, s az orrunk elől a zsákmány javát elkaparintani!

Én csak elbámultam e szóra.

Aztán egész felháborodással feleltem a generalisszimusznak:

– Uram! Én nem jöttem ide rabolni, hanem az igaz ügyért küzdeni.

A vezér vállat vont, rám vigyorította két sor szép fehér fogát: ráfoghatnám, hogy mosolygott, s azzal azt mondta, hogy jól van, akkor hát maradjak a depónál, s őrizzem a poggyászt meg a sebesülteket.

Hiszen éppen azért jöttem ide, hogy poggyászt őrizzek!

A vezér pedig egyenesen kimondá, hogy másként egész vállalatomat nem autorizálja, hacsak nem kötelezem magamat, hogy a kész zsákmánynak egynegyed részét s a foglyok váltságdíjának tíz százalékát, minthogy ez nehezebben behajtható, neki fogom átszolgáltatni.

No, ezt meg már éppen nem értettem.

– Hiszen, uram, a hadifoglyokért csak nem veszünk tán váltságdíjat? Ki fizetné azt ki?

– Nem éppen hadifoglyokról van szó – magyarázó azután a vezér –, hanem megesik, hogy egy-egy gazdag bérlő, egy előkelő úrfi vagy úrnő, vagy más afféle kerül hadműveleteink által határkörünkbe; azoknak rokonaik vannak, kik örömest megerőtetik magukat bizonyos összegek nélkülözésére, miket az igaz ügy bajnokai jobb célokra tudnak felhasználni – csak hogy szeretteik személyét egy darabban kaphassák ismét vissza.

Ez a neme a hadviselésnek legkevésbé sem nyerte meg tetszésemet. Azt feleltem rá: „Addio, signor”, s kvártélymesteremmel, Trivulzióval nekiindultam csapatom számára szállást keresni, merthogy Itália ege igen költői ég olyankor, mikor eső nem esik; most azonban éppen nagyon esett. Abban a faluban minden ház tömve, dugva volt már korábban jött halandókkal, s az én egész szállásmesterségem nem terjedhetett tovább, mint hogy kinn a gyepen kifeszíttettem azt a ponyvát, amit magammal hoztam sátornak.

– Capitano! – monda oldalba döfve könyökkel Trivulzio, mikor kinn voltunk a falu határán. – Én azt mondom, ne csináljunk mi itt sátort, hanem gyújtsunk őrtüzeket, s míg azokról azt fogja hinni minden ember, hogy mi itt pirítjuk a fogainkat: én az éj sötétében, az esőben, az ismeretes szakadékokon keresztül bevezetem önt az ígéret földére, s aztán kezdjük a vállalatot a saját szakállunkra.

– De hogy tegyünk ilyen merész kezdeményezést a fővezér tudta és akarata nélkül? Mi szólna ehhez Rossolino Pilo?

Trivulzio elnevette magát:

– Hiszen nem Rossolino Pilo az, hanem Crocco, a fülmetsző. Most eresztették ki a bagnóból. Itt minden ember valami más nevezetes embernek a nevét viseli. Azt gondolja ön, hogy engem otthon Trivulziónak hívnak? Ön is jobban teszi, ha valami híres nevet elfog a maga számára. Önnek olyan jó angol képe van, capitano; jól tenné, ha Wisemannak nevezné el magát; az a név ezen a tájon igen jó hangzással bír.

– Nekem nincs szükségem álnévre. Viseljenek álarcot azok, akik félnek egykor tetteikért számot adni. Én csak olyan hőstettekre készülök, amikkel dicsekedni szokás.

– Mi mindnyájan, akik önnel vagyunk, capitano – biztosíta az olasz. – Minket csak a szent ügy lelkesít. Oh, Madonna! Itt viselem keblemen a képét, s minden este, minden reggel megcsókolom. Hát ön nem visel-e Madonna-képet a mellén? Még egyszer sem láttam, hogy azt ajkához érintette volna. Pedig az áldást hoz, signore capitano; az megóv a golyóktól, az árulástól, a kémektől és a rothasztó láztól.

Félbe kellett szakítanom a fecsegőt; olyan tárgyról beszélt, ami máris elvette eszemet.

– Tehát te nem hiszed, hogy bennünket ezen csapatvezér parancsa kötelez?

– Egyiké sem, signore capitano. Oh, legyen ön arra készen, hogy találkozni fog ön még nagyobb nevű emberekkel is. Ne csodálkozzék rajta, ha egyszer magával Ferenc királlyal is össze fog találkozni: mert akadnak szemtelenek, akik az ő nevét is felveszik; de én majd ráismerek az én emberemre. Sőt megeshetik az is, hogy egyszer valami kalandornő tévútra vezeti önt, magával a hős királyné nevével. Óh, capitano: őrizkedjék ön a szépasszonyoktól.

Majd kiszalasztottam a számon azt a szót, hogy: óh, arra meg én fogok ráismerni! Hisz egész lelkem tele van az ő képével. Én tehát egészen megnyugodtam abban a szerencsés véletlenben, hogy íme, a jó sors kezemre adott egy becsületes, lelkesült hadfit, ki helyettem is bír elég ravaszsággal a mindenféle jellegű sok hamis ember eszén túljárni, s rábíztam, hogy kalauzolja tehát csapatomat, amerre legsikeresebben célhoz érni remél. Még azon éjjel nekivágtunk a hegyeknek.

Három nap és három éjjel vezetett bennünket Trivulzio mesés járhatlanságú hegyszakadékokon, regényes bozótokon, hídtalan hegyi patakokon keresztül, mely idő alatt zöldborsónál és nyers káposztánál egyebet nem ettünk, s melynek végén egész csapatom velem együtt éppen olyan rongyos volt, mint mielőtt új ruhába felöltöztettem valamennyit.

Ellenségre, az igaz, hogy ez idő alatt nem találtunk: miután nem is volt valószínű, hogy az ellenségnek valami különös bolond kedve támadjon ugyanazon az úton velünk szemközt sétautat kezdeményezni.

Hanem azért a hadviselés legelső próbatételén mégis szerencsésen általestem.

Nehéz e legelső próbatettet úgy precíze körülírni, hogy azt megértsék, és mégse értsék. Pedig a hadjáratok legnagyobb hősei mind tudnak arról eleget beszélni.

Van egy titkos borzalom mindenkiben, aki még táborozásban nem volt, s először indul neki az ismeretlennek.

Ki ez az ismeretlen?

Talán a repkedő golyó? Az igaz, hogy ezzel is kell egy kis idő, míg megbarátkozunk. Az első füttyentés olyan rémületes, úgy zeng, zizeg, nincs az a kísértetes akkord, mely azt ki tudná fejezni. És mikor az ember a legelsőt megkapja, mikor hallja pattanni a saját bőrét: még a fájdalmat nem érzi, csak a megdöbbenést. A golyó felszentelte! Olyan, mintha az ember az egyik életből a másikba lépne át teljes öntudattal. Az egy nagy, egy ünnepélyes pillanat: hasonló az oltár előtti esküvőhöz. De már a második golyónál nincsen az, s mikor az ütközet hevében egész darázsraja a golyóknak döngi a halálos diszharmóniát, semmi hatása sincs ránk többé.

De a legelső próba, amit a hadfi kiáll, nem a golyó, nem a seb, hanem egy bizonyos állapot, melyen keresztül kell mennie, és melyet ki nem kerülhet, ha páncélinget viselne is, és ha sarkig a Léthe vizébe mártatott volna is, hogy bőrét ne fogja fegyver: nincs számára menekülés. Benne van ez állapotban a legelső közös bivouac után, melyet híveivel egy közös szalmán heverve eltöltött. A legelső csípés az embernek a nyakán.

Egy megnevezhetetlen, egy leírhatatlan szörnyeteg, melynek nálunk, a magas társaságokban még a nevét sem ismeri senki. Egy borzadalmas megalázója az emberi nemnek, egy mikroszkopikus fenevad, kinek puszta egyoldalú barátsága is, bár nem viszonoztatik, mégis szégyenítő; és aki ellen nem véd sem vitézség, sem vasjellem, sem hadvezéri óvakodás: hogy egy pajtási csókkal fel ne avassa a többiek egyenrangú kollégájává.

Ez az első próbája a hadjáratnak, amin a hadfinak keresztül szokás esni. Később aztán a helyzet attributumának veszi az ember, s egészen normális viszonyba jön vele; s akkor harc- és bivouac-edzettnek nevezheti magát, s a dologban még bizonyos szabályszerű összeköttetést talál a tiszt és közlegénység között; de én sohasem békültem ki az átkozott helyzettel, s a hozott áldozatok legnagyobbikának nevezem azt most is, mint neveztem akkor, midőn a gyehennai szalmán heverve bajtársaim mellett, az imádott képet invokáltam: „Óh, Madonna! Lebegj előttem, hogy ne érezzek semmi földi érzést!”

N’en parlons plus! – A kipróbáltatás nálam e nemben tökéletes volt.

Harmadnap estére értük utunkban a legelső falut.

Ott beszállásoltunk a pap házába. A népség mind elszaladt előlünk az erdőbe, a pap is; olyan nagy volt a rokonszenv irántunk. Hanem annyi kecske mégis maradt otthon, amennyi csapatomnak vacsorára elég leendett.

Míg azt főzték, én kiterítettem a kőasztalra térképemet, s elkezdtem belőle tájékozni magamat, hogy hol járhattunk eddig, és hol vagyunk most.

Hát majd a gerendáig ugrottam dühömben.

– Corpo di diavolo! Te Trivulzio! Cane maledetto! Hiszen három nap, három éjjel azért járattad velünk a bolondját, hogy ma este négy egész migliával távolabb vagyunk Gaetától, mint ahonnan kiindultunk ezelőtt négy nappal.

Még nevetett rajtam.

– Hiszen, capitano, ezt nevezik diverziónak, ami az ellenséget szintén megfelelő diverzióra kényszerítendi.

– De én nem jöttem ide az ellenséggel menüettet járni. Én egyenesen rajta akarok törni. Én harcolni jöttem ide, nem a hegymászásban a térdemen lyukakat koptatni, s zöldborsót enni nyersen. Fogj hozzá, hogy cél felé vigy bennünket, vagy elcsaplak pokolba; megköszönheted, ha meg nem lőlek, mint a kutyát, azután vezetem magam a csapatomat torony irányában, ahol országutat látok a mappán.

Ez elég világosan és érthetően vala mondva signor Trivulziónak, aki azután nem is tett semmi ellenvetést, hanem engedelmesen megadta magát, s ígéretet tőn, hogy akár holnap mindjárt belevisz az ellenség kellő közepébe.

Szavát tartotta.

Másnap hajnalban fényes napvilág mellett rukkoltunk ki a járt útra, s ahogy iránytűm tanúsítá, ezúttal a tengerpart felé vett irányban.

Első napi hadjáratunk sikere meglepő volt.

Ahány falun és majorházon keresztülvonultunk, mindenütt az olasz trikolor lobogott már; a népség teljes lázadásban a legitim dinasztia ellen. E gonosz lázadást puszta megjelenésünk legyőzte mindenütt. A lobogókat rögtön felcseréltettem a Bourbon-zászlókkal, a bírákat és véneket felesküdtettem a dinasztia iránti hűségre, s a fegyverfogható ifjúságból kiválogattam a javát, mely velünk harcolni ígérkezett. Minden ponton: „Jöttem, láttam, győztem!” Fel nem tartóztathatta diadalutamat senki.

Másnap déltájon, amint egy hegyi patak völgyén felfelé vonultam mintegy százra felszaporodott csapatommal, egyszerre egy malom fogta el utunkat.

A malom úgy volt építve a hegyvágányon keresztül, hogy mind a patakot, mind az utat befedte; a patak a kerekei között, az út a kapui alatt vitt keresztül.

A malom kapui pedig be voltak zárva.

És a malom ablakából nagy kihívóan lengett alá egész a földig egy hosszú háromszínű zászló.

– Capitano! – mondá ekkor az én Trivulzióm. – Mi itt most csúnya zsákutcába jutottunk. Ez a Rampognoso-malom. Úgy számítottam rá, mint bizonyos szállásra, ahol megpihenhetünk. Az öreg molnár legjobb hívünk volt, s most íme, ő is a forradalmi zászlóval fogad bennünket. Alkalmasint a fiatalasszony az oka, akit a fia hozott a házhoz a Romagnából. Ezek az asszonyszemélyek mind exaltadók és italianissimák. Innen most vagy vissza kell fordulnunk, vagy ostromot kell a malom ellen intéznünk.

– Szamárság! – feleltem én Trivulziónak. – Egy malom! Ezzel elbánunk. A molnár kitűzte a trikolort, mert bizonyosan valami újságban azt olvasta, hogy most ez a divat; egyszerűen megizenjük neki, hogy vegye le azt a háromszínűt, aztán nyissa ki a kaput, s akkor majd eszére tér. Eredj oda, és szólítsd fel!

Trivulziónak több esze volt, mint hogy szót fogadjon; ahelyett felkeresett a csapatban egy fiatal sihedert, azt küldte a malomhoz, azzal az izenettel, hogy Fra Trivulzio tiszteli a Rampognoso gazdáját, nem engedné-e meg néki, hogy egy zsák tengerit bevigyen a malomba őrletni?

Mi a sziklaútban meghúzódva vártuk a küldetés eredményét.

A malom tömör épülete mintegy ötszáz lépésnyire lehetett előttünk. A diskurzust küldöttünk és a Rampognoso lakói között nem lehetett hallanunk a malomzuhatag robajától, hanem azt jól láthattam, amint egyszer a malombástya egyik ablakán át egy fehér kéz és egy fehér kar kinyúlt, s parlamenterünket egy fazék forró vízzel nyakon öntötte.

Az ordítva jött vissza, s válasz fejében az égés hólyagait mutatta felgyűrt karján és meztelen vállain.

– Eh bien – mondék hadvezéri nyugalommal. – Ha a molnár nem nyitja ki kapuját, majd kinyitjuk magunk.

S azzal, hogy hadvezéri nyugalmamat bebizonyítsam, kivontam kardomat; jelt adtam a trombitásnak, hogy fújjon indulót, s magam merészen a csapatom élére állva, nekiindultam az ellenséges malomnak.

Midőn körülbelül ötven lépésnyire jutottunk a kapuhoz, a malom ablakából két lövést tettek ránk, azok közül egyik talált. Ugyanaz a fiatal fickó, kit az imént leforráztak, kapta meg azt is. A golyó a combjába fúródott, s arra ő összeroskadt.

Az én csapatom e két lövésre úgy elfutott mellőlem, hogy nem maradt ott egyéb, mint a megbénított sebesült. Azt is nekem kellett hátamra vennem, hogy utánuk vigyem. Meg sem álltak addig a kiugró szikláig, amely a malomból jöhető lövések ellen fedte valamennyit. A malomból azonban nem lőttek ránk többet.

– No, ti ugyan szép vitézek vagytok! – magasztalám őket. – Most már bánom nagyon, hogy Trivulzio szavát nem fogadtam meg mindjárt eleve, s vissza nem tértem a malomtól a szélesebb útra.

– Most pedig már nem térünk vissza többé! – mondá Trivulzio sötéten.

– Nem bizony, capitano! – bizonyított puskája agyával döngetve a földet egy szemig szakáll banditaképű fickó. – Most már vér folyott, s a vér vért kíván.

– De hát mi lesz, ha itt maradunk?

– Bevárjuk az éjt, s akkor majd meglátja ön, hogy mi lesz.

Azzal a férfiak mindegyike odament a vérében fetrengő sebesülthöz, s mutatóujját belemártva annak kifolyt vérébe, egy-egy pontot csinált magán, a homlokán, a két vállán és a mellén, ahogy keresztet szoktunk magunkra vetni.

Nyolc férfi pedig különvált közülök, s az erdőben szótlanul eltűnt.

A többi ottmaradt velem késő éjig, néma duzzogásban töltve az időt.

Éjfél előtt egy órával a bérci út magaslatán három tüzet láttunk fellobogni.

– Ezek ők – súgá fülembe Trivulzio.

S azután néhány percre mintha hosszúfarkú égő meteorok szállnának onnan a magasból alá. Azok gyantás kanócok voltak, miket eltávozott embereim a bércfalról hajigáltak a malom felé.

Trivulzio megmagyarázta, hogyan.

Egy szívós fiatal fát lehajtanak egész a földig, s cövekhez kötik; akkor sudarához hozzákötnek egy kéve cipruságat, a kéve közepébe kő van kötve, mely súlyt adjon neki; akkor azt meggyújtják. Amint a láng a cövek kötelékét elégeti, a lekötött csemete felszabadul, s felcsapó sudarával messzire ellövi az égő cipruskévét! Ezek hullanak onnan a magasból alá az ostromolt malom felé.

A látvány gyönyörködtetett és izgalmat adott; sajátos új neme az ostromnak. Vagy tán azért új, mert nagyon is régi. Még az etruriai hadviselésből való.

Az égő röpkék sűrűen hullottak a malom felé, s szerteszórták magok körül sziporkáikat, ahol leestek. Néhol már meggyulladt tőlük a bozót, s éles fényt vetett a malom oldalfalaira.

Egyszer egy jól irányzott löveg éppen a malom tetejét érte. Pillanat múlva lángban állt a tető.

Ekkor harcosaim, mintegy jelszóra, hirtelen kirohantak rejtekeikből, s elkezdtek a malom ablakaira tüzelni.

Azokból nem lőttek ránk többé vissza. Az ostrom könnyű munka volt. A malomlakók el voltak foglalva az oltással, s mi sértetlenül hatoltunk ezúttal egész a kapuig.

Egy előre levágott nagy fatörzs, melyet tíz férfi emelt, szolgált kaputörő kosul, s bedöntötte a deszkatorlaszt. Embereim vad ordítással rohantak az udvarra.

A harc mámora magamat is megrészegíte. Első harc volt ez, melyben részt vettem! Éjszaka, tűzfénynél, idegen hangok, idegen szenvedélyek ádáz ordítása közben. Magam is el voltam kábulva. Első voltam azok között, kik a bezúzott kapun átrohantak a malom udvarára. A malom folyosójáról újabb lövések fogadtak bennünket. A bennszorultak kétségbeesetten védték magukat. Hanem a védelem rövid ideig tartott. Egypár elszánt fickó felmászott a folyosóra, s onnan kezdett a védőkre tüzelni. Egyszer aztán a malom égő teteje bezuhant, s a malomba szorított védőket odatemette. Kik voltak, hányan voltak? Sohasem tudtam meg. A tűz és füst egyszerre elnémítá halálkiáltásukat. A malom belseje ekkor egyszerre rémesen kivilágosodott; a láng minden ablakon kicsapott. E rémvilágítás mellett egy fehér női alak kúszott fel a tűzfal meredek oldalain a malom belsejéből. Csak fél kézzel segíthetett magán, mert másik kezével egy kis csecsemőt szorított kebléhez. Gyönyörű fiatal nő volt; szétszórt fekete haja ziláltan repkedett fehér vállai körül; amint a tűzfal tetejére felért, ott meglapult, s szilaj tekintettel nézett le felénk és az alant fellobogó tűztengerre.

– Ez asszonyon segíteni kell! – kiálték Trivulziónak. Mindenáron!

– Jól van, segítek rajta – mondá, és utánakúszott, fel a tűzfalon, s mikor elérte az asszonyt, akkor megragadta karjánál fogva, s letaszította az alant ropogó tűzbe.

De a nő nem esett le a tűzbe, hanem fennakadt egy kiálló vashorogban öltönyénél fogva.

És én ott láttam őt csüggni és kezével gyermekét takargatni, míg a lángok el nem érték, és le nem zuhant a zsarátnokba, és kellett hallanom vérfagyasztó kínordítását, mit egy csecsemő sírása kísért.

Amit a haldokló e percben érzett: e borzalmat érzem én azóta folyvást, és érezni fogom holtig.

Másnap, midőn egy forrás kőmedencéjében megmostam arcomat a tegnapi koromtól, elijedtem magamtól; hajam fél fele és fél szakállam teli volt ősz szálakkal. A tegnapi éj borzalma egyszerre megőszített.

Folyvást a kínlódó női alak rémarca lebegett előttem. Elővontam keblemből az arcképet, mely engem idáig hozott: ez adjon lelkemnek vigaszt, hisz ez a borzalom is az ő megmentésére történt. Hasztalan! Ama vergődő halálarc szemeim és az arckép közé tolakodott, s csak azt láttam ébren és aluva. Óh, Madonna, vedd el rólam ez emlékezetet!

Ha én is könnyen tudnék feledni, mint ezek a cimborák, kik a legelső Madonna-kép előtt azon véresen összetett kezekkel leimádkozzák bűneiket, s aztán minden jól van – odabent.

Szemrehányást tettem Trivulziónak oktalan kegyetlenségéért.

– Óh, capitano. Ebbe ne szóljon ön bele! Ezt mi jobban értjük. Nálunk az asszonynép csak olyan ellenség, mint a férfi. Ha ön a háta mögött az asszonyoknak kegyelmet oszt: azt fogja észrevenni, hogy egyszercsak két tűz közé szorult. Rémhírnek kell előttünk járni. Ha felőlünk az a hír terjed, hogy kegyelmes, irgalmas fickók vagyunk, mindenütt ránk fognak törni; de ha megtudják, hogy nem kímélünk senkit, észreveszik, hogy nem lehet velünk tréfálni.

Tizennégy nap alatt aztán felégettünk vagy húsz majorságot és mezei úri lakot; nem számítva a könnyűszerrel megsarcolt falvakat, mik fizettek, csak menjünk odább.

Az utolsó faluban, hol tizennegyedik napon véletlenül megjelentünk, a templomajtóra két kiáltványt találtam egymás mellé kiragasztva. Mindkettőn saját nevemet pillantám meg nagy betűkkel a szöveg között.

Az egyik kiáltvány a piemonti dandároké volt, melyben engem „briganti-vezér” címmel tisztel meg, s elrendeli, hogy ahol megfoghatnak, ott felakasszanak; a másik pedig Crocco kiáltványa volt, melyben engedetlenségem miatt proskribál, s mint a fővezér terveit összezavaró lázadót, ahol megkaphat, főbelövetni ígér. Mind a két kiáltványt eltettem emlékeim közé.

Eszerint akár előremegyek, akár hátramegyek, egy a fizetés. Előre fogok menni.

Már ekkor annyira közel voltunk Gaetához, hogy az ostromzároló piemontiak tábortüzeit láthattuk a hegyekről, s a távolban kéklettek előttünk Gaeta ormai, a tengertől félig körítve.

Vakmerő csapatom már akkor néhány száz főre szaporodott. Hogy hányan voltunk, azt sohasem számlálhattam meg; mert egy rész mindig portyázni járt.

Az utolsó napon összehívtam őket, s jól lelkükre beszéltem. Akinek bátorsága van velem jönni, jöjjön. Most itt állunk a végcélnál. Éjjel megkísértjük keresztültörni az ellenség ostromzárlatán, s hírt viszünk az ostromlottaknak, hogy a felmentő sereg közeledik. Hogy célt érhessünk, szükséges lesz a várőrséget tudósítani, hogy egyidejűleg történendő kirohanással nekünk kezöket nyújtsák. Ki vállalkozik a várba az ellenségen át beszökni?

Trivulzio azt mondá, hogy megteszi ő. Felöltözött abruzzi parasztnak, megrakott egy öszvért élelmiszerrel, s azt lehajtotta a piemonti tábor felé. A jeladás leendett egy fehér röppentyű éjféltájon a gaetai felénk néző várfokról.

Tehát itt vagyok már az ő közelében, csak egy rövid élethalálharc van még közöttünk, hogy előtte letérdepelhessek és azt mondhassam: „Asszonyom, én elhagytam hazát, hitet, boldogságot, hogy éretted meghalhassak!”

Alig vártam azt az éjfélt, azt a jeladást.

A röppentyű csakugyan fölszállt a várfokról. Tehát Trivulzio szerencsésen megérkezett.

Én erre egész nap rejtve tartott csapatomat gyors menettel indítám meg az ellenséges ostromzárlat felé. Őrült merészség volt az, de csaknem sikerült. A meglepett ellenség nem ismerte föl a sötétben számunkat, s szinte utat nyitott; rendetlen puskázás közben folyvást előrenyomultunk, csak öt perc kelle még, hogy a szemközt jövő nápolyi csapatnak kezünket nyújthassuk; – ekkor egy szerencsétlen golyó combomat fúrja át; én összeroskadok, s az én harcosaim amint elesni látnak, egyszerre megoldják a kereket, s otthagynak a földön, a piemontiak körme között. Én persze semerre sem futhattam.

Két perc múlva ott függtem egy fán. A procedúrát nem írom le. Azt mondják, kellemetes érzés. Én nem találtam annak.

Mikor ismét felnyitottam szemeimet, egy vastag boltozatú szobában találtam magamat az ágyon fekve. A szobát két ölnyi vastag falon át világította egy sokszorosan elrácsolt kicsiny ablak. Mellettem hosszú sor ágyon szinte feküdt még sok ember, akit én nem ismertem. Hanem az ágyam fejénél guggoló alakban ráismertem Trivulzióra.

– Hol vagyok? – kérdezém bágyadtan.

– Gaetában, signore.

E névre valami delejes sugár járta keresztül egyszerre minden eremet.

– Igen bizony! Mi jobban verekedtünk, mint az ön mihaszna fickói, s éppen jókor érkeztünk, hogy önt leemeljük a fáról. Ön átkozott rossz helyzetben volt. De ne hányja-vesse magát az ágyon, signore, mert kötelékei felszakadnak.

Csak akkor vettem észre, hogy egy lábam már nincs.

– Hova lett a bal lábam?

– Ne búsuljon, signore! Az orvosnak megmondtam, hogy ön gazdag nobili Ázsiából vagy Valachiából, vagy nem tudom honnan, aki magával fogja emlékül vinni a lábát; a dottore eltette spirituszba.

Tehát még ez is kellett nekem.

De legalább célnál voltam. Itt voltam az ő közelében. Meglehet, hogy ő most éppen fejem fölött jár, s e tudat mily boldogító.

Egy félénk kérdést intéztem Trivulzióhoz.

– Mit tudsz a királynéról?

– Óh, signore, az egy hősnő. Már kétszer volt itt ön felől tudakozódni.

– És én aludtam!

– Pedig mélyen. Most egy órája hagyták abba a bombázást, bizony jó álma lehetett önnek, hogy fel nem ébredt rá. Azóta már hoztak új sebesülteket, s így bizonyos, hogy a királyné ismét le fog jönni. Őfelsége mindennap személyesen szokta megkérdezni a súlyosabb sebesültektől, hogy vannak. Mondhatom, hogy önnek az esete különösen érdekelte őfelségét; hozzám is nyájasan szólt, midőn megtudta, hogy önt ápolom.

Keblembe nyúltam. Az arckép ott volt. Azt nem vették el tőlem, mikor felkötöttek. Előérzetem sugallta, hogy egyszerű csontszelencébe foglaltassam azt, mely senki bírvágyát nem ingerli.

Tehát vágyaim célpontjánál voltam elvégre. Fél lábbal s félig megőszült fejjel, az igaz; de mégis célnál voltam. Ideálom egy királyné, és a királynő gyöngéd fehér keze már kétszer érinté forró homlokomat. Nemsokára színről színre fogom őt látni. – Nem gazdag kárpótlás-e ez küzdelmeimért?

Délután a tábori felcserek nagy tevékenységgel forgolódtak körülöttünk; minden betegnek a vánkosát a tisztábbik felével fordították kifelé, s akik nagyon jajgattak, azoknak dupla porció ópiumot adtak be, hogy sorsukkal meg legyenek elégedve. Az volt a szó, hogy a királyné meg fogja a sebesülteket látogatni.

Én semmi mákonyt nem kívántam. Seblázam dacára egészen öntudatomnál bírtam magamat tartani, s Trivulziót megbíztam, hogy ha el találnék aludni, míg a királyné lejön, okvetlenül ébresszen fel.

Az az elalvás pedig nagyon könnyen állott nálam… A sok vérvesztés és a kloroform utóhatása szüntelenül aluszékonyságra hangolta idegeimet, mik aztán a felébredéskor annál izgatottabbak voltak. Szüntelen álomban éltem, ébren úgy, mint alva, szüntelen a fényes álomkép lebegett előttem, melynek mását keblemen viseltem.

Az álom és ébrenlét víziói között alig tudok most különböztetést tenni; de úgy hiszem, hogy az mégis megtörtént dolog, amidőn a kazamata nehéz ajtaja fölnyílt, s rajta, mint egy dicsfénytől elárasztott mennyei alak, lépett lépcsőnként alá egy királynői tünemény. Egy nő, angyalok arcával, kerubok természetével. E dicsfénytől körülsugárzott alak odalebegett ágyamhoz, s én ismét éreztem fájdalomcsillapító kezének érintését homlokomon; és aztán megragadtam e kezet foró kezeimmel, és égő ajkaimhoz vontam azt, és a túlvilág eksztázisát éreztem ezalatt.