DR. MÁTÉ GÁBOR –
MÁTÉ DÁNIEL

NORMÁLIS VAGY

Trauma, betegség és gyógyulás
mérgező világunkban

Dr. Máté Gábor korábbi kötetei
az Open Books gondozásában

A család ereje (Dr. Gordon Neufelddel)

A sóvárgás démona

A test lázadása

Szétszórt elmék

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gabor Maté, MD and Daniel Maté:
The Myth of Normal – Trauma, Illness,
and Healing in a Toxic Culture,
Avery an imprint of Penguin Random House, 2022, New York

Copyright © 2022 by Gabor Maté

Hungarian edition © Open Books, 2022

Hungarian translation © Dési András György, 2022

Fordította Dési András György

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztette Lépesfalvi Zoltán

Borítóterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-088-0

Tartalomjegyzék

A szerző megjegyzése

Bevezetés – Miért csak mítosz a normalitás (és miért számít ez)

I. Senki sincs egyedül

1. Amire senki sem vágyik – A trauma következményei

2. Az anyagtalan világ – Érzelmek, egészség, valamint a test és elme egysége

3. Megrázzuk egymás agyát – Szervezetünk erős interperszonalitása

4. Környezeti hatások – Az új tudomány újdonságai

5. Lázadás a testben – A rebellis immunrendszer rejtélye

6. A betegség nem dolog – A betegség folyamat

7. Traumatikus feszültség – Kötődés vagy önazonosság

II. Az emberi fejlődés torzulásai

8. Kik vagyunk igazán? – Emberi természet, emberi szükségletek

9. Stabil vagy törékeny alap – A gyerekek tovább nem csökkenthető szükségletei

10. Bajok a küszöbön – Mielőtt világra jövünk

11. Van választásom? – Gyerekszülés a medikalizált világban

12. Kertészkedés a Holdon – Gyereknevelés nehezítésekkel

13. A rossz irányba kényszerített agy – A tönkretett gyerekkor

14. A válságok mintázata – Így formálja a kultúra a jellemünket

III. Az abnormális újraértékelése – A lelki zavar mint alkalmazkodás

15. Lényeg, hogy más legyél – A szenvedélybetegségekkel kapcsolatos mítoszok lerombolása

16. Kezeket fel! – Új szempontból az addikcióról

17. Fájdalmunk pontatlan térképe – Mit értünk félre a pszichiátriai betegségekkel kapcsolatban?

18. Az elme csodákra képes – Az őrülettől az értelemig

IV. Mérgező világ

19. A társadalomtól a sejtig – Bizonytalanság, konfliktus és kiszolgáltatottság

20. Az emberi szellem kirablása – Kapcsolatvesztés és hiányérzet

21. Kit érdekel, ha belepusztulsz? – A szociopátia mint stratégia

22. A megtámadott én érzése – Hogyan válik szerves részünkké a fajunk és az osztályunk?

23. A hétköznapok lökhárítói – Miért rosszabb a nőknek?

24. Ami nekik fáj, nekünk is fáj – Politika és trauma

V. Utak a teljesség felé

25. Az elme vezet – A gyógyulás lehetősége

26. Négy H és ötféle együttérzés – A gyógyulás néhány alapelve

27. Egy félelmetes ajándék – Tanárunk, a betegség

28. Mielőtt nemet mond a test – Az én felé vezető út első lépései

29. Ha látom, nem hiszem – Szabadulás a korlátozó meggyőződésektől

30. Ellenségből barát – Munka a gyógyulás akadályaival

31. Jézus a tipiben – Pszichedelikum és gyógyulás

32. A hiteles élet – A közös szellem érintése

33. Egy mítosz trónfosztása – Az értelmes társadalom lehetősége

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Az én kedves Raemnek, életem társának, aki előbb látott engem, mint én magamat, és már akkor tetőtől talpig szeretett, amikor én erre még képtelen voltam. Nélküle egyetlen művem sem született volna meg. És a gyerekeknek, közös műveinknek: Dánielnek, Aaronnak és Hannah-nak – akik fényt gyújtanak az életünkben.

Az igazán jó orvos egyben filozófus is.

Aelius Galenus (Pergamoni Galénosz)

Mert ha az orvoslás valóban be akarja teljesíteni nemes feladatát, akkor a politikai és társadalmi életbe is be kell avatkoznia. Rá kell mutatnia mindazon akadályokra, amelyek hátráltatják a normális szociális működést, és el kell távolítania őket.

Rudolf Virchow, 19. századi német orvos

Amikor az ember az életben maradásért harcol, a betegséget megküzdési stratégiává, a veszteséget világképpé változtatja.

Stephen Jenkinson

A szerző megjegyzése

A könyvben nem szerepel több személyből összerakott vagy kitalált figura. Valamennyi történetnek valós személy a főszereplője, és beszélgetéseink leírása pontos, bár az érthetőség kedvéért néha módosítottuk. Ha csak keresztnevet használunk, az az interjúalany személyazonosságának védelme érdekében kitalált név. Ezekben az esetekben egyes életrajzi adatokat kismértékben szintén megváltoztattunk. Ahol a kereszt- és vezetéknevet is feltüntetjük, ott az alany személyazonossága valóságos.

Ha külön nem jelezzük, a kiemelések tőlem származnak.

Egy szó a szerzőségről. Ezt a könyvet a fiammal, Dániellel együtt írtam. Ha az „együtt” szót használják egy szerzőtársra, akkor általában szellemíróra utalnak vele, olyan közreműködőre, aki írott formába rendezte a páros fontosabbik tagjának a gondolatait. Nálunk nem ez volt a helyzet: a legtöbb fejezet esetében én voltam a vezető író, Dániel pedig a stílust, hangvételt, az érvelés tisztaságát, az érthetőséget ellenőrizte, és gyakran a saját meglátásaival egészítette ki a szöveget. Egyes esetekben viszont, amikor nem tudtam, mit vagy hogyan kellene közölnöm, átvette az irányítást, és a többnyire már összegyűjtött, leírt anyag alapján ő hozta létre az adott részt vagy fejezetet. De mindenképpen addig olvastuk és javítottuk egymás szövegeit, amíg mindkettőnk számára elfogadhatóvá nem váltak. A kötet szerkezete és iránya az első ötlettől az utolsó korrektúráig szintén közös művünk.

Így a könyv szerzősége egyenlőtlenül oszlik meg közöttünk, hiszen az én munkám, kutatásom, elemzésem és tapasztalatom tükröződik benne, mégis ketten írtuk. Dániel éles eszű segítsége nélkül nem tudtam volna elvégezni a vállalt feladatot.

Dr. Máté Gábor, Vancouver

Bevezetés

Miért csak mítosz a normalitás (és miért számít ez)

Az, hogy több millió ember osztozik ugyanazokban a bűnökben, még nem változtatja ezeket a bűnöket erényekké; az, hogy olyan sok tévedésben osztoznak, még nem változtatja ezeket a tévedéseket igazsággá; és az, hogy többmilliónyian osztoznak a lelki zavaroknak ugyanazon formáiban, még nem változtatja ezeket az embereket lelkileg egészségessé.

Erich Fromm: Utak egy egészséges társadalom felé{1}

Minden idők legegészségmániásabb társadalmában nincs minden jól.

Az egészség és a jó közérzet korunk mániájává vált. Sok milliárd dolláros iparágak élnek kiválóan abból, hogy az emberek folyamatosan hajlandók – lelki, érzelmi és természetesen anyagi – áldozatokat hozni vég nélküli küzdelmükért, amelyet a jobb táplálkozásért, a fiatalosabb kinézetért, a hosszabb, esetleg energikusabb életért vagy legalább a kevesebb tünetért vívnak. A színes magazinok borítóin egészségügyi újdonságokról áradozó, feltörekvő szépségek, a tévés hírek, a mindenütt jelen lévő hirdetések és a mindennapi online tartalmak áradata mind az önjobbítás ilyen vagy olyan formáját sulykolja. Mi pedig mindent elkövetünk, hogy tartsuk a tempót: bevesszük az étrend-kiegészítőket, bérletet váltunk a jógaórára, ismét elkötelezzük magunkat egy új étrend mellett, kifizetjük a genetikai vizsgálat árát, stratégiai döntést hozunk, hogy inkább a rák vagy a demencia ellen vegyük fel a harcot, orvosi tanácsok vagy alternatív gyógymódok segítségével küzdünk a test, a szellem és a lélek bajai ellen.

Kollektív egészségünk mégis egyre romlik.

Mi történik itt? Mit jelent, hogy modern világunkban, az orvostudomány szellemi képességeinek és kifinomultságának csúcsán egyre több krónikus betegséggel és más megpróbáltatásokkal, pszichiátriai betegségekkel és addikcióval találkozunk? Mi több, ha egyáltalán feltűnik mindez, miért nem rémülünk meg tőle? És még ha eltekintünk is az aktuális katasztrófáktól, például a Covid–19-járványtól, hogyan találhatunk rá a sokféle kór megelőzésének és meggyógyításának módjára?

Több mint három évtizedig voltam orvos, vezettem le szülést és irányítottam palliatív osztályt, de mindig izgatottan figyeltem azokat az összefüggéseket, amelyek az egyént az életünk kereteit alkotó, betegségünket és egészségünket meghatározó társadalmi és érzelmi környezethez kapcsolják. Ez a kíváncsiság, vagy mondhatnék akár csodálatot is, idővel arra késztetett, hogy mélyebbre ássam magam az e kapcsokat részletekbe menő pontossággal leíró modern tudományba. Korábbi könyveim néhány olyan összefüggést térképeztek fel, amelyek konkrét bajok, például a figyelemhiányos hiperaktivitás-zavar (ADHD), a rák és mindenfajta autoimmun betegség meg függőség esetében mutatkoznak meg. A gyerekek fejlődéséről, életünk legmeghatározóbb időszakáról is írtam.[1]

A Normális vagy egy sokkal átfogóbb kérdést vizsgál. Az a meggyőződés alakult ki bennem, hogy a korunkat meghatározó, megállás nélkül áradó testi-lelki bajok mögött az egész kultúránkat átható probléma rejtőzik, amely egyrészt létrehozza a sokféle kórt, amely kínoz minket, másrészt azokat az ideológiai vakfoltokat is megteremti, amelyek miatt nem látjuk tisztán a helyzetünket, és persze nem is tudunk segíteni rajta. Ezek a vakfoltok – amelyek kultúránk minden területén jelen vannak, de a saját szakmámban tragikusan általánosak – elfedik előlünk azokat a kötelékeket, amelyek az egészségünket a szociális-érzelmi életünkhöz kapcsolják.

Másképp megfogalmazva: a krónikus betegség – legyen akár lelki, akár testi – elsősorban a jelen helyzet funkciója vagy jellemzője, és nem hiba; nem titokzatos torzulás, hanem egyenes következménye annak, ahogyan élünk.

Az alcímben használt „mérgező” utalhat a környezetünkben előforduló szennyezésre, amely az ipari kor hajnala óta valóban az életünk részévé és az emberi egészség egyik legnagyobb ellenségévé vált. Az azbesztportól a megzabolázhatatlan szén-dioxidig valóban bővelkedünk a környezetünkben felbukkanó igazi mérgekben. De értelmezhetjük a „mérgezőt” a mai, poppszichológiai jelentésében is. Ebben az esetben negativitást, bizalmatlanságot, ellenségeskedést és megosztottságot értünk rajta, és kétségkívül a jelenlegi szociopolitikai helyzet egyik fontos jellemzője.

E kétféle jelentés egyaránt jelenlegi témánk része lehet, de a „mérgező világ” kifejezés az én szóhasználatomban valami szélesebb körűt és mélyebben gyökerezőt jelent: a társadalmi struktúrák teljes kontextusát, azokat a hitrendszereket, hipotéziseket és értékeket, amelyek körülvesznek, és szükségképp áthatják életünk valamennyi aspektusát.

Az, hogy a társadalmi létezés hatást gyakorol az egészségre, nem új felfedezés, de soha nem volt még ennyire sürgős, hogy szembenézzünk vele. Mai életünk legfontosabb és legnagyobb hatású egészségügyi kockázatának látom, amelyet – hogy csupán néhány jelentős tényezőt említsek – az egyre fokozódó stressz, a társadalmi egyenlőtlenség és a klímakatasztrófa tart lendületben. A jóllétről kialakított elképzeléseinknek az egyéntől a szó minden értelmében a közösségi felé kell elmozdulnia. A globális kapitalizmus korszakában ez különösen fontos, hiszen Morris Berman kultúrtörténész szavai szerint „a totálisan kereskedelmivé vált környezet a teljes mentális világot korlátok közé szorítja”.[2] Ha ehhez hozzáadom a test és lélek a következőkben megvitatandó egységét, e gondolathoz még azt is hozzátehetem, hogy a globális kapitalizmus totális fiziológiai környezetet is képez.

Határozott véleményem szerint társadalmi és gazdasági kultúránk az alaptermészetéből következően hoz létre olyan stresszorokat, amelyek az elmúlt jó néhány évtizedben egyre fokozódó erővel, különösen komolyan veendő módokon ássák alá a jóllétünket.

Azt hiszem, a következő párhuzam segíthet. Egy laboratóriumban nevelt kultúra olyan biokémiai leves, amellyel valamilyen organizmus fejlődését segítik. Ha feltételezzük, hogy az így nevelgetett mikrobák egészségesen, genetikailag is jó állapotban kezdik létezésüket, akkor egy megfelelően kezelt kultúra segíthet nekik, hogy boldogságban, egészségben növekedjenek és szaporodjanak. Ha ugyanez az organizmus az addigiakhoz képest túl sok beteges tünetet mutat, vagy nem növekszik tovább, akkor a kultúrája vagy szennyeződött, vagy már eleve rossz keverék volt. Bármelyik esetről van is szó, minden alapunk megvan rá, hogy a szóban forgó kultúrát mérgezőnek nevezzük – nem felel meg annak a szerves anyagnak, amelyet életben kellett volna tartania. Vagy még rosszabb esetben: veszélyezteti a létezését. Az emberi társadalmakban sem más a helyzet. Ahogy a rádiósként, aktivistaként és íróként is ismert Thom Hartmann mondta: „Egy kultúra lehet egészséges vagy toxikus, gondoskodó vagy gyilkos.”[3]

Ha a jóllétünkkel kapcsolatos laboratóriumi kísérletként tekintek jelenlegi kultúránkra, akkor az egyre globálisabb módon modellálja, hogy mi minden sikerülhet félre. Szemkápráztató gazdasági, technológiai és egészségügyi lehetőségeink ellenére is nagyon sokan szenvednek stresszből, tudatlanságból, egyenlőtlenségből, környezetrombolásból, klímaváltozásból, szegénységből és társadalmi elszigeteltségből következő betegségektől. Milliók halnak meg idő előtt olyan kórok miatt, amelyeket meg tudunk előzni, vagy olyanfajta nélkülözés miatt, amelyet meg tudnánk szüntetni.

A globális gazdasági rendszer legközepén, az Egyesült Államokban, a világtörténelem leggazdagabb államában a felnőtt lakosság hatvan százaléka szenved valamilyen krónikus betegségben, például magas a vérnyomása, vagy cukorbeteg, és negyven százalékuk két vagy annál több hosszan elhúzódó egészségügyi problémával él.[4] Az amerikaiak majd hetven százaléka szed legalább egyféle, az ország fele kétféle,[5] receptre kapható gyógyszert. Ha a jelenlegi tendencia nem változik, akkor a hazámban, Kanadában az 1946 és 1964 között születettek több mint felének esélye van rá, hogy néhány éven belül magas lesz a vérnyomása.[6] A nők között aránytalanul növekszik az esetlegesen munkaképtelenséget okozó autoimmun betegségek, például a szklerózis multiplex (SM) aránya.[7] Egyre több fiatal nem dohányzó lesz rákos. A kóros elhízás és a vele járó számtalan egészségügyi kockázat jó pár országban, köztük Kanadában, Ausztráliában és mindenekelőtt az Egyesült Államokban is terjed; utóbbiban a felnőtt népesség harminc százalékát érinti. Ebben az irigylésre csöppet sem méltó kategóriában Mexikónak nemrégiben sikerült megelőznie északi szomszédját: óránként harmincnyolc mexikóinál állapítanak meg cukorbetegséget. A globalizációnak hála, Ázsia is feljövőben van. „Kína az elhízás korszakába lépett – tette közzé a Pekingben dolgozó gyerekorvos-kutató, Ji Chengye. – A probléma meghökkentő tempóban terjed.”[8]

Az egész nyugati világban fiatalok, felnőttek és idősek esetében is egyre több a pszichiátriai betegséget megállapító diagnózis. Kanadában a depresszió és a szorongás a leggyakoribb kórkép; 2019-ben több mint ötvenmillió amerikai, az ország felnőtt lakosságának bő húsz százaléka esett át valamilyen pszichiátriai betegség legalább egy epizódján.[9] Egy nemrégiben megjelent nemzetközi vizsgálat szerzői szerint a pszichiátriai rendellenességek váltak „a 21. század legnagyobb egészségügyi problémájává”.[10] Észak-Amerikában több millió gyerek és kamasz szed stimulánst, antidepresszánst vagy akár antipszichotikumot, pedig még nem tudjuk, hogy ezek milyen hatással vannak a fejlődő agyra: így hát a fiatalok agyával és viselkedésével kapcsolatos, kockázatos társadalmi kísérlet zajlik. A ScienceAlert című online híroldal egyik 2019-es cikkének hátborzongató címe önmagáért beszél: Az USA-ban robbanásszerűen nő a gyerekek öngyilkossági kísérleteinek a száma, és senki sem tudja, miért.[11] A kép Angliában is ugyanilyen kietlen. A The Guardian nemrégiben a következőket írta: „A brit egyetemeken hirtelen megnőtt a szorongással, idegösszeomlással, depresszióval kezelt diákok száma.”[12] A globalizáció fokozatosan bekebelezi a világot, és azok a betegségek, amelyek eddig a „fejlett” országokban voltak jellemzők, új tájakon is felütik a fejüket. A gyerekek közötti figyelemhiányos hiperaktivitás-zavar (ADHD) például „egyre súlyosabb egészségügyi kérdéssé válik”[13] Kínában.

A klímakatasztrófa, amely már egyébként is komoly hatást gyakorol az életünkre, egészen új egészségügyi kockázatokat hozott magával: az atomháború Hirosima óta létező egzisztenciális fenyegetésének – ha ez lehetséges – felnagyított változatát. „A klímaváltozás miatt kialakuló szorongás elsősorban a fiatalokat érinti, akik úgy látják, hogy nincs jövőjük, az emberiség sorsa megpecsételődött” – állapították meg egy 2021-es felmérés készítői, akik negyvenkét ország több mint tízezer lakójának lelkiállapotát vizsgálták. A kormányok és a felnőttek elárulták és magukra hagyták őket, emellett a csüggedtség és a reményvesztettség „azok a krónikus stresszorok, amelyeknek jelentős, tartós és erősödő negatív hatásuk van a gyerekek és kamaszok lelkiállapotára”.[14]

Ha a laboratóriumi kísérletet felhasználó hasonlatban mi kapjuk az élő organizmus szerepét, akkor ezek és más mérések egyértelműen bizonyítják, hogy kultúránk mérgezővé vált. Sőt, ami ennél is rosszabb, többé-kevésbé hozzászoktunk – vagy talán jobb, ha azt mondjuk, akkulturálódtunk – ahhoz, ami kínoz minket. Jobb szó híján: számunkra már ez a normális.

Az egészségügyi gyakorlatban a „normális” szó más dolgok mellett azt a helyzetet is jelenti, amelyet mi, orvosok szeretnénk elérni, amikor kijelöljük az egészségtől a betegséget elválasztó határvonalat. Amikor kezelést vagy gyógyszert alkalmazunk, a „normális szint” és a „normális működés” kialakítása a célunk. A sikert vagy a kudarcot szintén „statisztikai normákhoz” viszonyítjuk; azzal nyugtatjuk meg az ijedt betegeket, hogy a szóban forgó tünet vagy mellékhatás teljesen normális, amin azt értjük, hogy „erre számítottunk”. Csupa konkrét és logikus szóhasználat, amely lehetővé teszi az egyes helyzetek reális felmérését, hogy azután pontosan ki tudjuk jelölni az elérendő céljainkat.

Az e könyv címében szereplő normális szó azonban kétértelmű. A címben és később egyes esetekben a fentieknek megfelelően, máskor egészen más értelemben használjuk: egy olyanban, amely alattomosabb, és egyáltalán nem segíti, sőt kifejezetten akadályozza, hogy egy egészségesebb jövő felé haladjunk.

Akár jó ez, akár rossz, mi, emberek zseniálisak vagyunk abban, hogy bármihez hozzá tudunk szokni, különösen akkor, ha fokozatos a változás. Az az új ige, hogy „normalizál”, arra a mechanizmusra utal, amelynek során valami, amit korábban szabálytalannak éreztünk, elég természetessé válik ahhoz, hogy már ne is figyeljünk rá. Társadalmi szinten a „normális” gyakran azt jelenti, hogy „nincs itt semmi látnivaló”: az összes rendszer működik, ahogy kell, további kíváncsiskodókra semmi szükség.

De én úgy látom, hogy az igazság egész más.

A néhai David Foster Wallace, a szavak különleges mágusa, író és esszéista egyszer egy évnyitó beszédét egy olyan vicces példázattal kezdte, amely szépen megmutatja, hogy mi a baj a normalitással. A történet főszereplője két hal. Vízi útjaik keresztezik egymást fajuk öreg példányával, aki kedélyesen rájuk köszön. „Jó reggelt, fiúk. Milyen a víz?” A két kishal továbbúszik, azután az egyik a társára néz, és megszólal: „Mi a fene az a víz?” Wallace szerette volna, ha a hallgatósága eltöpreng azon, hogy „gyakran a valóság legnyilvánvalóbb, mindenütt jelen lévő, fontos részleteit a legnehezebb észrevenni és megvitatni”. Elismerte, a felszínen talán „banális közhelynek” tűnik mindez, de „a felnőtt lét mindennapos lövészárok-háborújában élet vagy halál múlhat a banális közhelyeken”.

Tulajdonképpen e kötet alaptételét fogalmazta meg. Az egyes emberi lények élete és halála – a minősége és gyakran létezésének tartama – valóban alapvető kapcsolatban áll a modern társadalmaknak azon aspektusaival, amelyeket „a legnehezebb észrevenni és megvitatni”; olyan jelenségekkel, amelyek, mint a víz a halnak, túl nagyok és túl közel vannak ahhoz, hogy érzékelhetővé váljanak. Másképpen fogalmazva: éppen a hétköznapok normálisnak tűnő jellemzői követelik a legjobban, hogy megvizsgáljuk őket. Ez az alapállításom. És ennek megfelelően az az elsőrendű szándékom, hogy olyan új lehetőségeket kínáljak, amelyek segítségével észrevehetjük és megvitathatjuk ezeket a jelenségeket, a háttérből az előtérbe emelhetjük őket, és így talán gyorsabban találjuk meg rájuk azt a gyógyszert, amelyre már igen nagy szükség van.

Azt állítom, hogy sok minden, amit társadalmunkban normálisnak tekintenek, az se nem egészséges, se nem természetes, és ha az ember meg akar felelni a modern világ normalitással kapcsolatos elvárásainak, az a természetes igényeihez képest sok szempontból mélységesen abnormális kívánalmak elfogadását jelenti – ami pedig pszichológiai, lelki és spirituális szinten is egészségtelen és káros.

Ha sikerülne a betegséget végre nem a sors kegyetlen fordulatának vagy valamilyen gonosz rejtélynek látnunk, hanem az abnormális körülmények várható és ezért normális következményének, akkor forradalmi átalakulás következne be abban, ahogy mindenre, ami egészséggel kapcsolatos, nézünk. A köztünk lévő beteg testeket és lelkeket többé nem a személyes patológia kifejeződésének tekintenénk, hanem élő vészcsengőknek, amelyek arra próbálják felhívni a figyelmünket, hogy világunk valahol félresiklott, és uralkodó meggyőződéseink, valamint feltételezéseink valójában csupán a képzelet szüleményei. Ha tisztán látnánk, talán azokat a jelzéseket is észrevennénk, amelyek segítségével megfordíthatjuk a folyamatot, és egészségesebb világot építhetünk.

Mindez nem a technikai fejlettségen, a megfelelő anyagi háttéren vagy az új felfedezéseken múlik. Legelsősorban világunk normalitással kapcsolatos fals elképzelései akadályozzák meg, hogy egészségesebb környezetet teremtsünk magunknak, és legalább a már megszerzett tudásunkat felhasználjuk. Emiatt látunk homályosan, különösen azon a területen, amelyen a legnagyobb szükség volna az éles szemre: az orvoslásban.

A jelenlegi orvosi paradigma bizonyos szempontból jobban hasonlít ideológiára, mint tapasztalati úton szerzett ismeretek tárházára: elfogult és duplán hibás. Összetett folyamatokat biológiára redukál, valamint elválasztja a lelket a testtől, és ahelyett, hogy számításba venné a kettő alapvető egységét, kizárólag csak az egyikre vagy csak a másikra koncentrál. E hiányosságai nem teszik érvénytelenné az orvostudomány vitathatatlanul csodás eredményeit, és nem szennyezik be számtalan művelőjének jó szándékát, viszont súlyosan korlátozzák az egészségügyben elérhető eredményeket.

Az egyik legmakacsabb és legtöbb kárt okozó hiba, amely visszafogja az egészségügyi rendszer hatékonyságát, a tudatlanság – egyszerre a nem tudás és a tudomásul nem vevés értelmében – azzal kapcsolatban, amit már a tudomány is elfogadott. Csak egy példa: bőséges és egyre több bizonyítékkal rendelkezünk arról, hogy az embert nem lehet külön szervekre és rendszerekre, vagy akár „lélekre” és „testre” bontani. Az orvosi világ nagy általánosságban nem hajlandó vagy nem képes megemészteni az ezt alátámasztó tényeket, így aztán nem is módosít az eddigi szokásain. Az új ismeretek – amelyek alapfelfogásukban jórészt nem is olyan újak – még nem tudtak komoly hatást gyakorolni az orvosképzésre, és így a jó szándékú egészségügyi dolgozók továbbra is a sötétben tévelyegnek. Sokaknak végül saját maguknak kell rájönniük a lényegre.

Nekem jó néhány évtizeddel ezelőtt kezdett derengeni, miről van szó, és egy megérzés hatására az orvosok szokásos, száraz, tünetekre és előzményekre vonatkozó kérdésein túl a betegségük tágabb kontextusáról is kérdezgetni kezdtem a pácienseimet: a hétköznapjaikról. Hálás vagyok mindazért, amit ezek a férfiak és nők tanítottak nekem az életükkel és a halálukkal, a szenvedésükkel és a gyógyulásukkal, valamint a történeteikkel, amelyeket elmeséltek. A lényeg, amely a tudomány állításaival is tökéletesen összecseng, a következő: az egészség és a betegség nem egy bizonyos testben vagy testrészben megjelenő véletlenszerű állapot. Hanem inkább egy egész, megélt élet kifejeződése, amely ezért önmagában nem is érthető: hiszen a körülmények, viszonyok, események és tapasztalatok hálója befolyásolja – sőt jobb, ha azt mondjuk: kelti életre.

Természetesen minden okunk megvan rá, hogy hálásak legyünk az elmúlt két évszázad lenyűgöző orvosi fejlődéséért, valamint mindazok fáradhatatlan erejéért és briliáns gondolkodásáért, akiknek köszönhetően az emberi egészségért folytatott küzdelem számtalan területen hatalmas sikereket ért el. Csupán egy példa: a gyermekbénulásos esetek – a szörnyű betegség két vagy három generációval ezelőtt rengeteg gyerek haláláért vagy súlyos károsodásáért felelt – az Egyesült Államok Betegségmegelőzési és Járványügyi Központja szerint 1988 óta több mint kilencvenkilenc százalékkal csökkentek; a legtöbb mai gyerek valószínűleg nem is hall erről a fertőzésről.[15] Még a nemrég kitört AIDS-járvány is viszonylag rövid idő alatt enyhíthető volt, és mára halálos ítélet helyett jól kézben tartható krónikus állapottá szelídült – legalábbis azoknak, akik megfelelő kezeléshez jutnak. A Covid–19 is pusztítóan indult, de a vakcina gyors kifejlesztését a különféle közegészségügyi intézkedésekkel együtt szintén a modern tudomány és orvoslás egyik nagy diadalaként tarthatjuk számon.

Ezekkel a pozitív eseményekkel csak egy baj van – pedig valóban rendkívül pozitívak –: megerősítik azt a megnyugtató meggyőződést, amely szerint valamennyien az egészségesebb élet felé tartunk, és így csalóka passzivitásra csábítanak. Pedig az összkép igazából egészen más. Egyáltalán nem járunk a közelében annak, hogy megzabolázzuk korunk összes egészségügyi problémáját, sőt, alig tudunk lépést tartani velük. Sokszor csupán a tüneteket enyhítjük sebészi vagy gyógyszeres beavatkozással, esetleg mindkettővel. A tudományos áttöréseket persze örömmel fogadjuk, és a tudományos kutatások sok eredményt hoznak, de nem az ismeretek, a technológia vagy az eszközök hiánya okozza a gondokat, hanem az a beszűkült, idejétmúlt látásmód, amely nem magyarázza meg, amit látunk. Az a célom, hogy új szempontot ajánljak, amely meggyőződésem szerint egy egészségesebb paradigma elképesztő lehetőségeit hordozza magában: a normalitás olyan új lehetőségét, amely a legjobbat óvja bennünk.

E könyv íve az egészségünket vagy egészségtelenségünket befolyásoló ok, összefüggés és következmény sorozat koncentrikus köreit követve halad. Belülről indulunk, az emberi biológia szintjéről, azután megvizsgáljuk azokat a szoros kapcsolatokat, amelyeken belül a testünk, agyunk és személyiségünk fejlődik, onnan kifelé, kollektív egzisztenciánk legtágasabb, nevezetesen a szocioökonómiai és közéleti dimenziója felé haladunk tovább. Közben megmutatom, hogy testi-lelki egészségünk milyen sokrétű, bonyolult viszonyban áll mindazzal, amit magunkkal és a világgal kapcsolatban hiszünk vagy érzékelünk, és mindazzal, ahogy az élet alapvető, megkerülhetetlen emberi szükségleteinket kielégíti vagy nem elégíti ki. A modern életben a trauma a tapasztalat egyik alaprétege, mégsem veszünk róla tudomást, vagy alaposan félreértjük, ezért mielőtt továbbhaladunk, megpróbálom definiálni.

Valamennyi szakaszban az a dolgom, hogy félrehúzzam az általánosan elfogadott, másoktól átvett ismeretek függönyét, fontolóra vegyem mindazt, amivel a tudománynak és intenzív odafigyelésnek köszönhetően tisztában lehetünk, és elbizonytalanítsam a status quót óvó mítoszokat. Korábbi könyveimhez hasonlóan, a szakmai tényeket és egészségügyi következményeiket valóságos történetekkel, valamint olyan emberek eseteinek a leírásával illusztrálom, akik elég segítőkészek voltak hozzá, hogy elmeséljék betegségen és egészségen keresztülvezető útjuk egyes részleteit. Van köztük kissé meglepő és teljesen hihetetlen, szívszorító és erőt adó is.

Igen, erőt adó. Mert a sok elkeserítő ténynek bátorító következményei is vannak. Ha józanul tekintünk mindarra, amit kultúránk az egészséggel és a betegséggel kapcsolatban normálisnak fogad el, és szembenézünk vele, hogy mindez nem sorscsapás, és a dolgoknak igazából nem így kellene lenniük, akkor lehetőséget kapunk, hogy visszatérjünk oda, ahova a Természet eredetileg szánt minket. Ezért szerepel a „gyógyulás” is az alcímben: ha végre sikerül tisztán látnunk a valóságot, elkezdődhet a gyógyulás folyamata – az angol heal szó az ősi hāl, „teljes” tőből származik. Mondanom sem kell, hogy magyarul az egészség szintén azt jelenti, hogy egészek vagyunk. Nem csodálatos gyógykúrákat ajánlok, csupán arra mutatok rá, hogy mindannyiunkban ott szunnyadnak a jóllét most még elképzelhetetlen lehetőségei. E lehetőségek azonban csak akkor kerülnek napvilágra, ha szembenézünk a normalitást övező hamis mítoszokkal,{2} amelyekhez passzívan már hozzászoktunk, és leleplezzük őket. Ha ez ránk személyenként igaz, akkor biztosan ránk mint fajra is az.

A gyógyulás nem garantált, de lehetséges. A világ mai helyzetében azt sem túlzás mindehhez hozzátenni, hogy nagy szükség is van rá. Minden, amit életem során láttam és tanultam, arról győz meg, hogy ott rejtőzik bennünk a lehetőség.

I. rész

Senki sincs egyedül

Mivel töredékesen gondolkodunk, töredékeket is látunk.
És mert így látunk, valóban töredékekre bontjuk a világot.

Susan Griffin: A Chorus of Stones (Kőkórus)

A képet a feleségem, Rae festette egy 1944-es fotó alapján (az eredeti a bal felső sarokban látható). Anyám, Judit engem tart a kezében három hónapos koromban. A sárga csillagot, a kötelezően felvarrandó szégyenbélyeget minden magyar zsidónak, valamint a náci uralom alá kerülő valamennyi sorstársamnak hordania kellett. Rae nagyon jól megragadta a gyermeki szememben tükröződő félelmet. Akril, vásznon, 100 cm × 75 cm, 1997.

1. fejezet

Amire senki sem vágyik
A trauma következményei

Nehéz elképzelni egy teljes életet valamilyen trauma nélkül, és a legtöbben nem tudják, mihez kezdjenek vele.

Mark Epstein: The Trauma of Everyday Life (A hétköznapi élet traumája){3}

Képzeljék csak el: az önök hű szerzője alig hetvenegy évesen, hat évvel e könyv megírása előtt egy philadelphiai előadásáról hazatér Vancouverbe. Az előadás sikert aratott, a közönség lelkesedést mutatott, a szenvedélybetegség és a trauma életünkre gyakorolt hatásával kapcsolatos mondandómat melegen fogadták. Az Air Canada kedvességének hála, váratlan kényelemben utaztam, a repülőjegyemet business class foglalásra módosították. Ahogy Vancouver ősi tisztaságú, háborítatlan vidéke fölé ereszkedtünk, olyan voltam, mint a dalbeli kis Jack Horner, aki ül a szoba (ezúttal a repülőgép) egyik sarkában, és csak úgy sugárzik az arcáról annak az öröme, hogy milyen jó kisfiú is ő. Amikor földet értünk, és a gép már a kapu felé gurult, a feleségem, Rae SMS-üzenete jelent meg a telefonomon: „Bocs. Még nem indultam el itthonról. Azért kimenjek eléd?” A jó hangulat véget ért, elégedettségemet harag váltotta fel. „Mindegy” – diktáltam kurtán a mobilba. Rosszkedvűen szálltam ki, jutottam túl a vámon, és taxiztam haza: az út ajtótól ajtóig húsz percet vett igénybe. (Remélem, a kedves olvasó már empatikus haraggal szorítja a könyvet, és átérzi, micsoda méltánytalanságot szenvedett el a szerző.) Amikor megláttam Raet, morogtam neki valami köszönésfélét, ami inkább vád volt, mint üdvözlet, és alig néztem rá. Sőt, a lehetőségekhez képest a következő huszonnégy órában is kerültem a szemkontaktust. Ha megszólított, rövid, kedvetlen mordulásokkal válaszoltam. Elfordítottam a fejem, az arcom felső része megfeszült és bemerevedett, a számat összeszorítottam.

Mi történik velem? Így reagál egy érett, nyolcadik évtizedét taposó felnőtt? Hát, nem mondhatnám. Ezekben a pillanatokban egészen kevés felnőtt Gábor van bennem. A nagy részemen eluralkodik a távoli múlt, az életem kezdeti időszaka. Az ilyenfajta fiziológiai-érzelmi időugrás, amely kizár a saját jelenemből, a trauma egyik lenyomata, kultúránkban pedig a trauma sok ember életének egyik alapvető témája. Sőt, igazából olyannyira alap, hogy jó páran nem is tudnak a létezéséről.

A görög „trauma” szó eredetileg sebet jelent. Akár tudatában vagyunk, akár nem, jórészt a sebeink – vagy ahogy megbirkózunk velük – diktálják a viselkedésünket, formálják a társadalmi szokásainkat, és alakítják a világgal kapcsolatos gondolatainkat. Még azt is meg tudják határozni, hogy életünk legfontosabb ügyeiben képesek vagyunk-e egyáltalán a racionális gondolkodásra. Sokunk legbizalmasabb viszonyaiba is beleütik az orrukat, és mindenféle kapcsolati problémát okoznak.

Pierre Janet, az úttörő francia pszichológus 1889-ben írta le először úgy a traumatikus emlékezetet, mint ami „automatikus cselekedetekben és reakciókban, érzelmekben és viselkedésekben” jelenik meg.[1] Ebben az évszázadban Peter Levine, a kiváló traumapszichológus és gyógyító azt írta, hogy a szervezetet érő egyes megrázkódtatások „olyan mértékben kizökkenthetik valakinek a biológiai vagy pszichológiai egyensúlyát, és megzavarhatják a társadalmi beilleszkedését, hogy egy konkrét esemény emléke bemocskolja az összes többi tapasztalatot, rájuk telepszik, és lehetetlenné teszi a pillanat élvezetét”.[2] Levine ezt a múlt zsarnokságának nevezi.

Az én esetemben a Rae üzenetének hatására kialakuló haragot az anyám naplója segít megmagyarázni. Életem első éveiben, a háborús és háború utáni Budapesten szinte olvashatatlan macskakaparással, nagy kihagyásokkal írta. A következőket 1945. április 8-án jegyezte fel, amikor tizenöt hónapos voltam.

Én kis emberkém, csak hosszú hónapok után fogok újra tollat, hogy röviden feljegyezzem neked azoknak az időknek a kimondhatatlan borzalmait, a részleteket, amelyeket jobb volna meg sem ismerned… December 12-én a nyilasok bekényszerítettek minket a körülkerített pesti gettóba, ahonnan szörnyű nehézségek árán kijutottunk, és egy svájci védett házban találtunk menedékre. Két nappal később egy teljesen ismeretlen emberre bíztalak, hogy vigyen el Viola nénédhez, mert úgy láttam, hogy a kis szervezeted nem fogja kibírni a szállásunkon tapasztalható körülményeket. Ekkor kezdődött életem legborzasztóbb öt vagy hat hete, amikor nem láthattalak.

Anyám az utcán rábízott egy ismeretlen keresztény asszonyra, az ő kedvességének és bátorságának hála, maradtam életben, ő vitt el a viszonylag biztonságosabb körülmények között bujkáló rokonaimhoz. Miután a szovjet hadsereg kiűzte a városból a németeket, és visszakerültem anyámhoz, napokon át egyáltalán rá se néztem.

A nagy 20. századi brit pszichiáter és pszichológus, John Bowlby számára nem volt ismeretlen ez a fajta magatartás: eltávolodásnak nevezte. A klinikáján megfigyelt tíz kisgyereket, akiket a családon kívül álló okokból tartósan elválasztottak a szüleiktől. „Amikor többnapos vagy -hetes távollét után először találkoztak újra az anyjukkal, mindegyik gyerek bizonyos fokú eltávolodásnak adta jelét – figyelte meg Bowlby. – Ketten mintha meg sem ismerték volna az anyjukat. A másik nyolc elfordult vagy eltávolodott az anyjától. A legtöbbjük sírt, vagy kis híján elsírta magát; néhányuk arca a könnyes és a kifejezéstelen között váltakozott.”[3] Elsőre talán másképpen gondolnánk, de a szerető anya reflektív elutasítása az alkalmazkodás egy fajtája. „Annyira fájt, amikor magamra hagytál – érzi a csecsemő –, hogy inkább nem kapcsolódom hozzád újra. Nem merem újra kitenni magam ennek a fájdalomnak.” Sok gyerekkel megtörténik, hogy egy ilyenfajta korai reakció beágyazódik az idegrendszerébe, elméjébe és testébe, és megmérgezi a későbbi kapcsolatait – semmi kétség, én is közéjük tartozom. Az eredetileg történtekre legkisebb mértékben hasonlító eset – amelyben gyakran nem is ismerhetők fel a kiváltó körülmények – minden életszakaszban elég hozzá, hogy az egykori hatás újra és újra hírt adjon magáról. Ingerült és defenzív reakcióm jelezte, hogy a régi, az agyam mélyén rejtőző érzelmi hálózatok, amelyeket kisgyerek koromban programoztak be, egy időre átvették a hatalmat, míg az agyam racionális, nyugodt, önmagukat szabályozó részei kikapcsoltak.

„Valamennyi trauma verbalitás előtti”[4] – írta Bessel van der Kolk pszichiáter. Kijelentése két értelemben is igaz. Először gyakran korábban kapjuk a lelki sebeket, amelyeket viselünk, mint hogy az agyunk képes volna bármiféle verbális narratívát teremteni – ahogy az én esetemben is történt. Másodszor, azután, hogy elnyerjük a nyelv képességét, néhány seb még az idegrendszerünk olyan területén vésődik be, amelynek semmi köze a nyelvhez vagy a fogalmakhoz; nemcsak az agy egyes részei tartoznak ide, hanem más testtájak is. Olyan területekről van szó, amelyekhez a szavaknak és gondolatoknak nincs közvetlen hozzáférésük – az ilyen traumatikus bevésődést „szubverbálisnak” is nevezhetjük. Peter Levine ezt így magyarázza: „A tudatos, explicit emlékezet, ahogy mondani szokták, csupán a jéghegy csúcsa. Ritkán jelzi, mi van a felszín alatti ősi implicit tapasztalat rétegében, amely úgy mozgat minket, ahogy arról a tudatos elme álmodni sem mer.”[5]

A feleségem becsületére legyen mondva, nem hagyja, hogy az érkezési hisztimet teljes egészében a nácikra, a fasisztákra vagy a kisgyerekkori traumára kenjem. Igen, a háttértörténetért jár az együttérzés és a megértés – és mindkettőből bőségesen kapok tőle –, de eljön az a pillanat, amikor már nem válik be, hogy „Hitler tehet mindenről”. Felelősséget lehet és kell vállalni. Huszonnégy óra csendes kezelés után Rae megelégelte a helyzetet. „Jaj, hagyd már ezt!” – mondta. És én hagytam – némi előrehaladást és viszonylagos érettséget mutattam. Régebben napokba vagy még többe telt volna, mire „hagytam volna ezt”: mire túllépek a sértődésen, felenged a belsőm, ellazul az arcom, ellágyul a hangom, szívesen és szeretettel fordulok életem társa felé.

„Az az én bajom, hogy olyan nőt vettem feleségül, aki megért” – morgolódom gyakran, és csak részben viccelek. Igazából persze nincs nagyobb áldás számomra, mint hogy olyan valakivel élek, aki óvja a saját egészséges különállását, olyannak lát, amilyen most vagyok, és nem viseli el a távoli múltba tett, bejelentés nélkül kezdődő, hosszas látogatásaimat.

Mi a trauma, és mit csinál

Nem is hinnénk, milyen sok emberben találhatók meg a trauma nyomai – még akkor sem, ha a „trauma” mai világunk egyik divatos szlogenjévé vált. Ráadásul felvett néhány köznyelvi jelentést, amely összezavarja és felhígítja az eredeti értelmét. Garantáltan közeleg az elsősorban az egészségügy területén várható egyértelmű és minden részletre kiterjedő tisztázás – és mert minden mindennel összefügg, ez majd átterjed a társadalom szinte összes többi szegmensére is.

A trauma szokásos koncepciója katasztrofális eseményeket idéz meg: hurrikánt, abúzust, durva mellőzést, háborút. Ez azzal az akaratlan és félrevezető eredménnyel jár, hogy a traumát a különleges, a szokatlan, a kivételes területére utalja. Ha van az embereknek egy csoportjuk, akiket traumatizáltnak tekintünk, az azt is jelenti, hogy a többiek nem azok. Így viszont alaposan félreértjük a helyzetet. A trauma a személyes működéstől a társas kapcsolatokon keresztül a gyereknevelésig, az oktatásig, a popkultúráig, a gazdaságig és a politikáig áthatja a kultúránkat. Sőt, tulajdonképpen a trauma nélküli ember a ritkaság. Közelebb járunk az igazsághoz, ha így tesszük fel a kérdést: hol helyezkedik el egy adott ember a traumák széles és furcsamód majdnem mindenkit érintő spektrumán? Sok nyoma közül melyiket viseljük egész (vagy majdnem egész) életünkben, és ez milyen hatásokkal jár? És milyen lehetőségeket teremtene, ha megismernénk őket, vagy akár bizalmas viszonyba kerülnénk velük?

De kezdjük egy alapvető kérdéssel: mi az a trauma? Az én szóhasználatomban a trauma belső sérülés, az énen belüli tartós repedés vagy szakadás, amelyet nehezen megoldható vagy fájdalmas események váltottak ki. E definíció szerint a trauma elsősorban egy emberen belül történik, az őt érő nehezen megoldható vagy fájdalmas események következtében; nem magukat az eseményeket jelenti. Úgy fogalmaznék: „A trauma nem az, ami veled történik, hanem az, ami benned történik.” Gondoljunk csak egy autóbalesetre, amelynek során valakinek eltörik valamije: a baleset lezajlott, a sérülés megmarad. A trauma hasonló, csak lelki sérülés, amely az idegrendszerbe, elmébe, testbe fészkeli be magát, az őt kiváltó esemény(ek) után is sokáig fennmarad, és bármelyik pillanatban életre kelthető. Megpróbáltatások együttállása, amely magából a sebből és azokból a hátramaradó terhekből áll, amelyeket a sebzettségünk ír elő a testünknek és a lelkünknek: a megoldatlan érzelmekből, amelyeket ránk kényszerítenek; a megbirkózási dinamikából, amelyet diktálnak; a tragikus, melodramatikus vagy neurotikus forgatókönyvekből, amelyeket akaratunk ellenére, de kérlelhetetlenül életre keltünk; és nem utolsósorban az árból, amelyet mindezért a testünk fizet.

Egy friss sebbel kétféle dolog történhet: néha nyitva marad, de gyakoribb, hogy vastag var fedi el. A nyílt seb folyamatos fájdalmat okoz, és a legkisebb hatás is újabb és újabb sérüléssel jár. Ilyen esetben mindenki nagyon óvatos – hogy úgy mondjam, folyton a sebeit nyalogatja –, elveszti mozgásának rugalmasságát, és elővigyázatosabbá válik, mert nem akar újabb sérülést szerezni. A sebet elfedő friss var jobb, hiszen védelmet nyújt, és összetartja a szétnyílt szövetet, de van egy hátránya: feszes, kemény, rugalmatlan, növekedésre alkalmatlan, érzéketlen terület. Az eredeti egészséges, élő hús nem regenerálódik.

Akár nyílt seb, akár sebhely, a feldolgozatlan trauma testileg és lelkileg is összezsugorítja az ént. Összezsugorítja a velünk született képességeinket, tartósan eltorzítja a világról és más emberekről alkotott képünket. A trauma, amíg munkát nem fektetünk bele, a múlthoz köt, megfoszt a jelen pillanat gazdagságától, korlátozza, hogy kivé válhatunk. Rávesz, hogy nyomjuk el a pszichénk megsebzett, nemkívánatosnak ítélt részeit, darabokra töri az ént. Amíg tudomást nem vesznek róla, és el nem ismerik a létét, a személyes fejlődés lehetőségét is gátolja. Sok, az enyémhez hasonló esetben lerontja az ember önértékelését, megmérgezi a kapcsolatait, és aláássa magát az élet szeretetét. Kora gyerekkorban még az agy egészséges fejlődését is megzavarhatja. És ahogy majd látjuk, a trauma bármilyen életkorban sokféle betegség előzménye és részben oka lehet.

Ezek a hatások együtt érdemben akadályozzák sok-sok ember kiteljesedését. Ismét Peter Levine-t idézem: „A trauma az emberi szenvedésnek az az oka, amelyet talán a leginkább kerülünk, elhallgatunk, lekicsinylünk, tagadunk, félreértünk, és még csak nem is kezeljük.”[6]

A trauma két típusa

Mielőtt folytatjuk, tegyünk különbséget a trauma két típusa között. Az első – abban az értelemben, ahogy az orvosok, valamint a Levine-hez és Van der Kolkhoz hasonló tanárok általában használják – magában foglalja az önkéntelen reakciókat, a test és lélek alkalmazkodását egy konkrét, jól azonosítható fájdalmas és nyomasztó esethez, amely gyerekkorban vagy később is történhetett. Orvosi munkám során azt tanultam, és ezt a kutatások is bőségesen alátámasztják, hogy sok gyereknek vannak fájdalmas élményei, számtalan gyereket ér egyértelmű abúzus, súlyosan elhanyagolhatja a vér szerinti családja, a világ számos pontján sújthatja egészen hétköznapi szegénység, rasszizmus vagy elnyomás. Mindez szörnyű következményekkel járhat, és sokkal általánosabb, mint amennyire tudomást vesznek róla. Az ilyen traumák számos tünetet és tünetcsoportot, illetve fizikai vagy lelki betegségként diagnosztizált állapotot váltanak ki – ez az összefüggés szinte láthatatlan marad a fősodorbeli orvoslás és pszichiátria számára, kivéve egyes speciális „betegségek”, például a poszttraumás stressz-szindróma esetében. Ezeket a sérüléseket néhányan „nagy T-vel írt Traumának” nevezik, mert szinte valamennyi lelki betegségnek nevezett állapot alapjául szolgálhatnak. Testi betegségekre is hajlamossá teszik az embert, gyulladást okoznak, fokozzák a fiziológiai stresszreakciót, és sok más mechanizmus mellett károsítják az egészségesen működő géneket. Összefoglalva, a nagy T-vel írt Trauma akkor fordul elő, amikor olyasmi történik érzékeny emberekkel, aminek nem kellene megtörténnie, például gyerekkel szembeni abúzus, erőszak a családban, gyűlölködéssel kísért válás vagy egy szülő elvesztése. Ezeket a helyzeteket az ártalmas gyermekkori élményeket (adverse childhood experiences – ACE) vizsgáló, jól ismert kutatások mind felvették a gyerekkori megpróbáltatások kritériumai közé. Ismétlem, a traumatikus esemény nem azonos magával a traumával – az ént érő sérüléssel –, amely az események után azonnal, az egyénen belül jön létre.

A traumának van egy másik formája is – ez az a fajta, amelyről azt állítom, hogy kultúránkban szinte univerzális –, amelyet néha „kis t-vel írt traumának” neveznek. Sokszor rácsodálkoztam már, hogy milyen tartós nyomot hagyhatnak a gyermeki pszichén azok a látszólag hétköznapi események, amelyeket egy jelentős kutató szívbe markolóan „a gyerekkor kevésbé emlékezetes, de fájdalmas és jóval elterjedtebb drámájának” nevezett.[7] Idetartozik a kortársak erőszakoskodása, egy jó szándékú szülő lazán odavetett, de többször elhangzó, szigorú megjegyzése, vagy akár csak a szülőkkel fenntartott elégséges érzelmi kapcsolat hiánya.

A gyerekek, elsősorban a különösen érzékeny gyerekek sokféleképpen sérülhetnek: az egyik lehetőség természetesen az, hogy rossz dolgok történnek velük, de az is előfordulhat, hogy jó dolgok nem történnek meg velük, például nem elégítik ki a harmóniával kapcsolatos érzelmi szükségleteiket, vagy azt kell átélniük, hogy a szüleik – még ha szeretik is a gyerekeiket – nem figyelnek rájuk eléggé, vagy nem fogadják el őket. Az effajta traumához nincs szükség azokra a szörnyű kínokra vagy szerencsétlenségekre, amelyeket az előbb soroltam, mert ha bizonyos alapvető igények nem találnak kielégítésre, akkor elveszhet az énnel meglévő kapcsolat, és az ugyanolyan fájdalmat okoz. Ezeket az észrevehetetlen eseteket D. W. Winnicott brit gyerekorvos úgy határozta meg, hogy „semmi sem történik, pedig valami hasznos történhetett volna” – ehhez a témához az emberi fejlődésről szóló részben még visszatérünk. „A hétköznapok traumái miatt könnyen anyátlan gyermeknek érezhetjük magunkat” – írta Mark Epstein pszichiáter.[8]

Hiába gyűlnek évtizedek óta a bizonyítékok, az orvosok radarján alig látszik a nagy T-vel írt Trauma, úgyhogy a kis t-vel írt változata végképp észrevétlen marad.

Habár most megkülönböztetünk kis t-t és nagy T-t, ne feledkezzünk meg róla, hogy az emberi tapasztalatok folytonosságát és széles spektrumát bekalkulálva a határok képlékenyek, nem könnyű meghúzni őket, és nem is szabad szigorúan ragaszkodni hozzájuk. A két típus közös tartalmát Bessel van der Kolk röviden úgy foglalta össze, hogy „a trauma az, amikor nem ismernek minket, és nem vesznek észre”.

Habár elképesztő különbségek lehetnek abban, ahogy a trauma két formája egy ember életére és működésére hat – a nagy T-s változat általában jóval fájdalmasabb és bénítóbb –, de sok közös is van bennük. Mindkettő törés az énben és az ember világhoz kötődő kapcsolatában. Ez a törés a trauma lényege. A trauma, írja Peter Levine, „annak a kapcsolatnak az elvesztése, amely saját magunkhoz, a családunkhoz és a minket körülvevő világhoz kötött bennünket. A veszteséget nehéz észrevenni, mert lassan, apránként növekszik. Az ember alkalmazkodik a kisebb változásokhoz, és néha fel sem tűnik neki, mi történik.”[9] Ahogy múlik az idő, az elveszett kapcsolat internalizálódik, átformálja a valóságról alkotott képünket: fokozatosan elhisszük, hogy a világ olyan, amilyennek a megrepedt lencsén keresztül látjuk. Kijózanító szembenézni vele, hogy akinek tartjuk magunkat, valamint a megszokott viselkedésformáink, benne jó pár olyasmi, amit erősségünknek tekintünk – „normális” énünk legkevésbé és legjobban funkcionáló aspektusai –, gyakran részben a traumatikus veszteség eredményei. Sokunkat zavarba ejthet a felismerés, hogy bármilyen elégedettnek és jól alkalmazkodónak hisszük magunkat, mégis elhelyezhetők vagyunk valahol a traumaspektrumon, még ha a nagy T távol marad is. Az összehasonlítások végül csődöt mondanak. Nem számít, hogy más emberek nálunk szemmel láthatóan nagyobb traumával küszködnek: sosem másokhoz képest szenvedünk. Az sem helyes, ha a saját traumánkba kapaszkodva mások fölé helyezzük magunkat – „nem kínlódsz úgy, ahogy én” –, vagy furkósbotnak használjuk a traumát, amelynek segítségével saját destruktív viselkedésünket követően hárítjuk mások jogos fájdalmát. Mindannyian a magunk módján viseljük a sérüléseinket; nincs sem értelme, sem értéke annak, ha másokéhoz méricskéljük a magunkét.

Ami nem trauma

A legtöbben már hallottuk, ahogy valaki valami olyasmit mond (vagy esetleg mi magunk vagyunk az): „Jaj, istenem, a tegnap esti film nagyon felkavaró volt, komoly traumát okozott.” Vagy olvastunk egy (általában ellenséges) beszámolót azokról az egyetemistákról, akik az előadásaikat is korhatárjelzéssel látnák el, nehogy retraumatizálja őket, amit hallanak. A szó használata az összes ehhez hasonló esetben érthető, de téves; ilyenkor igazából fizikai és/vagy lelki stresszről van szó. Ahogy Peter Levine találóan megfogalmazta, „minden traumatikus esemény stresszes, de nem minden stresszes esemény traumatikus”.[10]

Valójában csak az traumatikus vagy retraumatikus, ami kisebbé teszi az embert, más szóval lelkileg (vagy testileg) jobban korlátozza, mint előtte, és ez az állapot tartós. Az életben, beleértve a művészetet és/vagy a társas kapcsolatokat, valamint a politikát, sok minden lehet felkavaró, lesújtó vagy akár igazán fájdalmas, de ez még egyiket sem teszi új traumává. Ezzel nem akarom azt mondani, hogy a régi traumatikus reakcióknak nincs semmi közük ahhoz, ami éppen történik az emberrel, vagy nem indíthatják be őket aktuális stresszorok – jó példa erre egy bizonyos szerző, amint hazatér egy philadelphiai előadásáról. De ez nem egyenlő a retraumatizálódással, kivéve, ha idő múltával még jobban korlátoz minket, mint addig.

Következzen egy viszonylag megbízható negatív lista. Nem traumáról van szó, ha a következők hosszú távon igazak:

• Nem korlátoz, nem szorít korlátok közé, nem akadályozza az érzés, gondolkodás, bizalom és határozott cselekvés képességét; aki átéli a helyzetet, az utána nem adja át magát a kétségbeesésnek, és képes az együttérzésre.

• Nem tart vissza a fájdalom és a bánat átélésétől, de azok nem uralkodnak el, és nem teszik szükségessé a rendszeres munkába menekülést, vagy bármilyen más, tetszőleges eszközt alkalmazó kényszeres önnyugtatást vagy önstimulálást.

• Nem vált ki olyan kényszert, hogy valaki nagyobbnak vagy kisebbnek mutassa magát csak azért, hogy elfogadják, vagy igazolja a létét.

• Nem károsítja azt a képességet, hogy valaki hálával tekintsen a világ szépségére és csodáira.

Ha viszont valaki felismeri magán ezeket a krónikus kényszereket, akkor az arra utalhat, hogy a pszichéjére trauma árnyéka vetül: olyan érzelmi sebet hordoz, amely nem gyógyult be, és nem számít, hogy mekkora t-vel írjuk.

A trauma elválaszt a saját testünktől

„Ha valaki egyszer rád tört, beléd hatolt, akkor a tested többé nem a tiéd – mondta a korábban Eve Ensler néven ismert V, amikor felidézte nekem az apjától elszenvedett kislánykori abúzust.{4} – Körülötted minden csupa rettegés és árulás és bánat és gonoszság. Szívesebben lennél bárhol másutt, mint a testedben. Így hát a fejedben kezdesz élni, ott fenn rendezkedsz be, miközben már nem tudod sem megvédeni, sem megismerni a testedet. Nézze, akkora daganat volt bennem, mint egy avokádó, és nem tudtam róla – hát ennyire elválasztottam magamat magamtól.” Habár kettőnk múltja nagyon különbözik, értem, miről beszél. Sok éven át arra a kérdésre tudtam a legnehezebben válaszolni: „Mit érzel most?” Többnyire idegesen annyit feleltem: „Honnan tudnám?” Az nem hozott zavarba, ha az után érdeklődött valaki, hogy mire gondolok: e tárgynak állandó szakértője vagyok. Másrészt, ha az ember nem tudja, hogy mit érez, az egyértelműen jelzi, milyen távol került a testétől.

Mi okozhatja a szétválást? Az én esetemben egyértelmű a válasz. Csecsemőkoromban a háborús Magyarországon sokat éheztem, vérhastól szenvedtem, olyan nehéz helyzeteket éltem át, amelyek nemcsak egy egyévest ijesztettek meg és keserítettek el, hanem a felnőtteket is. Magamba szívtam az anyám félelmét és totális csüggedését. Nem találtam vigaszt, és ilyenkor egy gyerek természetes reakciója – igazából az egyetlen reakciója –, hogy elfojtja a megpróbáltatásaihoz kapcsolódó érzéseit, és leválasztja magát róluk. Az ember már nem ismeri a saját testét. Furcsamód ez a befelé irányuló elidegenedés később egyértelmű erő formájában is megmutatkozhat: én például éhesen, fáradtan, nyomás alatt is jó teljesítményt nyújtok, nem állok meg, és fel sem tűnik, hogy szünetet kellene tartanom, ennem vagy pihennem kellene. Viszont mások elidegenedése a saját testétől úgy jelentkezik, hogy nem tudják, mikor kellene abbahagyniuk az evést vagy ivást – nem hat rájuk az „elég” jel.

Bármilyen formában jelentkezik is, ez a szétválás felbukkan a traumatizált emberek életében, és a trauma tünetegyüttesének egyik alapvető eleme lesz. Ahogy V esetében is történt, a folyamat először a szervezet természetes védekezési mechanizmusaként jelentkezik, és nincs kibúvó alóla. Ha V jelen lett volna, percről percre felfogja és a maga teljességében átéli a testi-lelki kínzást, akkor nem vészeli át a gyerekkora szörnyűségeit. A túlélési mechanizmusok a kegyelem hírnökei, és rövid távon életmentő jelentőségük van. De ha elhanyagolják őket, akkor idővel nyomot hagynak a pszichén és a testen, méghozzá kitörölhetetlenül, mert a feltételes reakciók olyan megváltoztathatatlan rendszerré merevednek, amelyek már nem felelnek meg az adott helyzetnek. Az eredmény krónikus fájdalom, és számos esetben, ahogy a következőkben látjuk majd, betegség is lehet.

„A rákom történetében az volt igazán különleges – mesélte V –, hogy felébredtem a kilencórás műtét után, hiányzott jó néhány szervem, hetven öltéssel varrtak össze, zsákokat kötöttek rám, csövek álltak ki belőlem, de attól a pillanattól kezdve, életemben először test voltam… ami fájt, de izgalommal töltött el. Mintha azt mondtam volna: »Egy test vagyok. Jaj, istenem, itt vagyok! A testemben vagyok!«” A beszámoló, amely szerint hirtelen a fizikai valójában is otthon kezdte érezni magát, pontosan megmutatja, hogyan működik a gyógyulás: amikor a trauma béklyói meglazulnak, boldogan egyesülünk a saját levágott részeinkkel. Egészek leszünk!

A trauma elválaszt az ösztöneinktől

A Természet két lehetőséget kínál a V-éhez hasonló nehéz helyzetbe kerülő átlagos ember számára: megszökik, vagy visszavág a teste és a lelke ellen intézett támadásért. De itt jön a fő baj: egy kisgyerek számára egyik lehetőség sem adott, és bármelyikkel próbálkozik, csak még nagyobb veszélynek teszi ki magát. Ezért a Természet egy harmadik lehetőséget ajánl. Mindkét impulzust elfojtja: kikapcsolja azokat az érzéseket, amelyek ilyen választ váltanának ki. Ez az elfojtás ahhoz a lefagyáshoz hasonlít, amelyet számos élőlény mutat, amikor a menekülés és a harc egyaránt lehetetlennek tűnik. De van egy döntő különbség: amikor a héja továbbrepül, az oposszum nyugodtan dolgához láthat, hiszen túlélési stratégiája sikeresnek bizonyult. Vele ellentétben a traumatizált idegrendszer sohasem olvad fel a lefagyásból.

„Azért vannak érzéseink, hogy közöljék velünk, mi javítja és mi rontja az életben maradásunk esélyeit” – mondta egyszer a néhai Jaak Panksepp neurológus. Külön hangsúlyozta, hogy az érzelmek nem a gondolkodó agyból, hanem az életben maradásról gondoskodó ősi agyi struktúrákból származnak. Ezek ösztönzik és szavatolják az életet és a fejlődést. A vad düh a harcos választ indítja be; a vadállati félelem menekülésre késztet. Ezért, ha a körülmények azt parancsolják, hogy ezeket a természetes, egészséges impulzusokat (amelyek küzdelemre vagy futásra indítanak) jobb elfojtani, az ösztönös utasításokat – magukat az érzéseket – szintén el kell nyomni. Se riasztás, se mozgásba lendítés. Ha ez így önveszélyesnek tűnik, akkor az csak korlátozott értelemben igaz: ami az életben maradást illeti, ez a „legkisebb rossz”, hiszen ez az egyetlen olyan a választékból, amely csökkenti a további sérülések kockázatát.

Az eredmény az ember érzelmi világának elnyomása, és a biztonság kedvéért gyakran a lélek védőburkának megkeményítése. Szemléletes példát ad erre nagy sikerű önéletrajzában, A tanult lányban Tara Westover író, amikor felidézi a testvéri abúzus hatását, amelyről a szülei szándékosan nem vettek tudomást.

Úgy gondoltam magamra, mint akit nem lehet megtörni, aki annyira érzékeny, mint egy kő. Kezdetben persze, csak elképzeltem mindezt, mígnem egy napon ez lett az igazság. Akkor már valóban hazugság nélkül mondhattam magamnak, hogy az egész nem hat rám… mert már semmi sem hat rám. Fel sem fogtam, mennyire morbid, hogy igazam van. Hogy ezáltal mennyire kiüresedtem. Hiába foglalkoztam szinte megszállottan annak az éjszakának a következményeivel, a létfontosságú igazságot félreértettem: az, hogy… már nem hat rám, épp az ő hatása volt.[11]

A trauma korlátozza a rugalmas válaszkészséget

Térjünk vissza a fejezet komor nyitójelenetéhez, csak ezúttal helyezzük egy olyan párhuzamos univerzumba, amelyikben nem a traumák bevésődése határozza meg a működésünket: leszáll a repülőgép, Rae üzenete megjelenik a telefonom képernyőjén, erre én azt mondom magamban: „Hm, nem erre számítottam. De értem: nyilván nagyon belemerült a festésbe. Nincs ebben semmi új, és nem velem van baja. Sőt, megértem: hányszor előfordult már, hogy én merültem bele annyira a munkámba, fel sem tűnt, mennyi az idő. Jó, akkor taxival megyek haza.” Kis csalódottságot azért érezhetek, és ha így van, engedélyezem magamnak, hogy átéljem őket, amíg el nem múlnak: tulajdonképpen a sebezhetőséget választom az áldozatiság helyett. Hazaérek, és nem háborgok, nem választom le magamat érzelmileg, nem durcáskodom – talán némi kedves kis cukkolást megengedek magamnak, de az is a szerető humor határain belül marad, és nem sérti kettőnk bizalmas kapcsolatát.

Így a rugalmas választ adtam volna: a rugalmas válaszkészség segítségével döntjük el, hogy miképpen közelítsünk az élet jobb és rosszabb pillanataihoz, csalódásaihoz, sikereihez és nehézségeihez. „Az emberi szabadságnak az a képesség is része, hogy az ingert ne azonnal kövesse a reakció, és a kettő közti rövid szünetben kiválasszuk azt a bizonyos választ, amely mellett le szeretnénk tenni a garast”[12] – írta Rollo May pszichológus. A trauma megfoszt ettől a szabadságtól.

A rugalmas válaszkészség az agykéreg első, középfrontális részének funkciója. Az újszülöttekből még hiányzik, a babák viselkedését nem a tudatos döntések, hanem az ösztönök és reflexek kormányozzák. A választás lehetősége az agy fejlődésével együtt alakul ki. Minél súlyosabb és minél korábbi egy trauma, annál kisebb rá az esély, hogy ez a fajta rugalmasság belekódolódjon a megfelelő neurális hálózatba, és annál gyorsabban kapcsol ki. Az ember leragad az előre kiszámítható, automatikus védekező reakcióknál, különösen akkor, ha stresszes ingerek érik. A mozgási lehetőségeink érzelmileg és tudatosan majdnem szklerotikussá válnak – minél nagyobb a trauma, annál erősebbek a kényszerek. A múlt rátelepszik a jelenre, és újra meg újra bekebelezi.

Jegyzetek

Bevezetés – Miért csak mítosz a normalitás (és miért számít ez)

[1] Időrendben visszafelé haladva: Szétszórt elmék – A figyelemhiány-zavar új gyógymódja. Ford.: Váradi Gábor, Open Books, Budapest, 2021. A test lázadása – Ismerd meg a stresszbetegségeket. Ford.: Bogácsi Balázs, Open Books, Budapest, 2021. A sóvárgás démona – Ismerd meg a függőségeidet. Ford.: dr. Kelemen László, Open Books, Budapest, 2021. Gordon Neufeleddel: A család ereje – Ragaszkodj a gyermekeidhez! Ford.: Leyrer Ginda, Open Books, Budapest, 2021.

[2] Morris Berman: The Twilight of American Culture. W. W. Norton, New York, 2001, 64–65.

[3] Thom Hartmann: The Last Horus of Ancient Sunglight – The Fate of the World and What We Can Do About It Before It’s Too Late. Three Rivers Press, New York, 2000, 164.

[4] Christine Buttorff et al.: Multiple Chronic Conditions in the United States. RAND Corporation, Santa Monica, 2017.

[5] „Tíz amerikai közül majd heten szednek receptre kapható gyógyszert, jelentette a Mayo Klinika, Olmsted Egészségügyi Központ.” A Mayo Klinika sajtóközleménye, 2013. június 19., https://newsnetwork.mayoclinic.org/discussion/nearly-7-in-10-americans-take-prescription-drugs-mayo-clinic-olmsted-medical-center-find/, utolsó letöltés 2022. március 1.

[6] Carly Weeks: Up to Half of Baby Boomers Will Have High Blood Pressure Soon, Report Warns. Globe and Mail, 2013. április 3.

[7] John Cushman: New Toxins Suspected as Cancer Rate Rises in Children. The New York Times, 1997. szeptember 29.

[8] Calum MacLeod: Obesity of China’s Kids Stuns Officials. USA Today, 2007. január 9., https://usatoday30.usatoday.com/news/world/2007-01-08-chinese-obesity_x.htm, utolsó letöltés 2022. március 1.

[9] Mental Health by the Numbers National Alliance on Mental Illness, https://www.nami.org/mhstats, utolsó letöltés 2022. március 1.

[10] The size and burden of mental disorders in Europe. ScienceDaily, 2011. szeptember 6., https://www.sciencedaily.com/releases/2011/09/110905074609.htm. Forrás: European College of Neuropsychopharmacology, utolsó letöltés 2022. március 1.

[11] Brett Burstein et al.: Suicidal Attempts and Ideation Among Children and Adolescents in US Emergency Departments, 2007–2015. JAMA Pediatrics 173, no. 6, 2019, 598–600. https://doi.org/10.1001/jamapediatrics.2019.0464, idézi Carly Cassella: Child Suicide Attempts Are Skyrocketing in the US, and Nobody Knows Why. ScienceAlert, 2019. április 11., https://www.sciencealert.com/us-children-are-facing-a-mental-health-crisis-as-suicidal-ideations-climb utolsó letöltés 2022. március 1.

[12] Samira Shackle: „The Way the Universities Are Run Is Making Us Ill – Inside the Student Mental Health Crisis. The Guardian, 2019. szeptember 27.

[13] H. Cao et al.: Prevalence of Attention-Deficit/Hyperactivity Disorder Symptoms and their Associations with Sleep Schedules and Sleep-Related Problems Among Preschoolers in Mainland China. BMC Pediatrics 18, no. 1, 2018. február 19., 70.

[14] Caroline Hickman et al.: Young People’s Voices on Climate Anxiety, Government Betrayal and Moral Injury – A Global Phenomenon. A szakmai lektorálás előtti kézirat leadva a The Lancetnek 2021. szeptember, https://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=3918955, utolsó letöltés 2022. március 1.

[15] CDC Continues to Support the Global Polio Eradication Effort. Centers for Disease Control and Prevention, 2016. március 18., https://www.cdc.gov/polio/updates/?s_cid=cs_404, utolsó letöltés 2022. március 1.

1. Amire senki sem vágyik – A trauma következményei

[1] Dr. Bessel van der Kolk a Peter Levine: Trauma and Memory – Brain and Body in a Search for the Living Past című könyvéhez írt előszavában (North Atlantic Books, Berkeley, 2015, XI.) foglalta össze mindezt.

[2] Uo.

[3] John Bowlby: Separation – Anxiety and Anger. New York Basic Books, New York, 1973, 12.

[4] Bessel van der Kolk: A test mindent számontart – Az agy, az elme és a test szerepe a trauma feldolgozásban. Ford.: Kós Judit, Ursus Libris, Budapest, 2020.

[5] Peter Levine: Trauma and Memory – Brain and Body in a Search for the Living Past. North Atlantic Books, Berkeley, 2015, XXII.

[6] Peter Levine: A trauma gyógyítása – Gyakorlati program tested bölcsességének újrafelfedezéséhez. Ford.: Szabó Olimpia, Kulcslyuk Kiadó, Budapest, 2021.

[7] Clyde Hertzman – Tom Boyce: How Experience Gets Under the Skin to Create Gradients in Developmental Health. Annual Review of Public Health, 31 (2010), 329–347.

[8] Mark Epstein: The Trauma of Everyday Life. Penguin, New York, 2013, 17.

[9] Peter Levine: A trauma gyógyítása – Gyakorlati program tested bölcsességének újrafelfedezéséhez. Ford.: Szabó Olimpia, Kulcslyuk Kiadó, Budapest, 2021.

[10] Uo.

[11] Tara Westover: A tanult lány. Ford.: V. Csatáry Tünde, Partvonal, Budapest, 2019.

[12] Rollo May: The Courage to Create. W. W. Norton, New York, 1975, 100.

{1} Szalay Virág fordítása.

{2} Habár a mítosz szót többnyire mai „fikció” vagy „hazugság” értelmében használom, a könyv későbbi részében elismeréssel írok a szó ősi értelmében vett eredeti mitikus gondolkodás gyógyító erejéről.

{3} Mark Epstein pszichiáter, buddhista meditációoktató és író.

{4} Lásd a 6. fejezet első bekezdését és a lábjegyzetet.