AMTAK E-KÖNYVEK

Móra Ferenc

Túl a palánkon

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-64-8

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér többezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

TÚL A PALÁNKON

Extra Hungariam...

Tartalom

TÚL A PALÁNKON

Extra Hungariam...

HOZTAM-E SPANYOLVIASZKOT?

BÉCSI CSAPSZÉKBEN

VAN MÉG ROMANTIKA

MAJDNEM KIBÉKÜLTEM A DUCÉVAL

VIRÁGCSATA AZ ISMERETLEN KATONÁVAL

MONTE-CARLÓI TÍPUSOK

TABLEAU A MARSEILLE-I HALPIACRÓL

MAGÁNÜGY

HASZNOS TUDNIVALÓK SPANYOLORSZÁGRÓL

ORBIS HISPANICUS

TÖRTÉNET A HÁZLOPÓ PABLÓRÓL

EGY KÜLÖNÖS MŰALKOTÁSRÓL

KIRÁLYOK FÖLD FELETT ÉS FÖLD ALATT

PEDRO EL CRUEL

¿HABLA USTED CASTELLANO?

PALMARUM MADRIDBAN

A VÉRZŐ ARÉNA

DON MOHABIM HÁROM VEJE

ÍROTT ÉS FARAGOTT KÉPEK

SALAMON ZSIDÓ VISZONTAGSÁGAI

ETEL ÉS MÁS MAGYAROK

MI TETSZETT LEGJOBBAN?

LEVÉL EGY KIBUJDOSOTT KIRÁLY UTÁN

LEGENDÁK TEMETŐJE

ÁRNYAK PALOTÁI

TINARA

VADAKRÓL

ŐSÖK ELCSATOLÁSA

ŐSÖK VISSZACSATOLÁSA

PLANÉTÁK

HOZTAM-E SPANYOLVIASZKOT?

Hát hogyne hoztam volna! Előrelátó ember vagyok én, és mióta az unokámhoz járok iskolába, azóta a gyakorlati érzékem is kezd kifejlődni.

- Apapa - szólított föld az elutazásom előtt való nap -, add ide csak te énneköm a zsebödbül azt a csavajós tokot.

- Minek ez teneked?

- Csak ki akarom töjni a högyit.

- Ugyan ne mondd! Akkor aztán mit csinálok én vele?

- Akkoj majd azt mondod, hogy "gyeje Fejikém, mit adok én teneköd", és akkoj neköm adod játszani.

Természetes, hogy ilyen unokától ragad egy kis életrevalóság a leggyámoltalanabb nagyapára is.

Mielőtt elindultam volna a spanyol útra, bementem a pesti boltosomhoz:

- Kérem, egy kis spanyolviaszra volna szükségem.

- Elég lesz egy rúd, ugyebár - készségeskedett maga a főnök.

- Dehogy lesz elég. Legalább egy kis ládányit kérek. De nem most kell, csak mához öt hétre. Este hat órára tessék a szállodámba küldeni a címemre, itt a névjegyem. Hanem tegyék meg nekem azt a szívességet, hogy minden rúdra kössenek egy kis nemzetiszín csokrot.

- Kérem alássan - nézett rám némi tűnődéssel a boltos, s előhúzott a pultfiókból egy skatulyát -, ebben a szélességben megfelel?

- Szélességben igen, de színben nem. A saját nemzeti színébe kell öltöztetni a spanyolviaszkot. Tetszik érteni?

- Kérem alássan. Jegyezze föl, kisasszony. Három méter szalag, spanyol nemzetiszín. Tudja, milyen az, ugye?

- I-igen - mondta a kisasszony -, talán a segéd úr fogja tudni.

Nem, a segéd úr se tudta, a pénztáros se tudta, sőt kiderült, hogy a főnök úr se tudja. Tudományos dolgokban rendkívül járatlan a pesti nép.

- Uraságod lesz szíves megmondani - fordult hozzám szégyenkezve a boltos.

- Sajnos, nekem sincs róla fogalmam se, milyen a spanyol nemzeti szín.

Hiszen nem volna olyan nagy baj, öt hét alatt majd csak akadna Pesten is, ki meg tudná mondani, de ha már benne vagyunk, most járjunk a végére.

- Nincs egy lexikon az üzletben?

- Kérem, itt van egy ismerős könyvkereskedő a sarkon, szaladj csak, Móric, kérdezd meg a Sándor urat, micsoda Spanyolországnak a nemzeti színe?

Móric visszajött azzal, hogy ez nincs benne a lexikonban. Azt üzente a Sándor úr.

- A Sándor úr szamár, eredj vissza, hozd át egy percre az S-betűs kötetet.

Kiderült, hogy nem Sándor úr a szamár. Az S-betűs kötetben csakugyan nincs benne a spanyol nemzeti szín. Nincs hát, mert bizonyosan az N-betűsben van. Nemzeti szín. Ugorj hamar, Móric!

Ehol van ni. Azt mondja: az 1848: XXI. t.-c. az ország címerét ősi jogaiba visszaállítván... Nem, ez se az lesz, ami nekünk kell. Hová a csudába lehet az elbújtatva? Nem a Zászló címszó alá?

No Móric, most mutasd meg, hogy ügyes gyerek vagy!

Móric meg is mutatta. Letette az asztalra a harmadik lexikonkötetet, és dühösen morgott hozzá valamit.

- No, mit pukkadozol itt? - serdítette odább a főnök.

Móric erre elvigyorodott.

- El tetszett találni, mert ő is ezt mondja: a Sándor úr.

- Mit mondott?

- Azt, hogy pukkadjon meg a gazdád vevőstől, mit ugráltat itt annyit?

Ez nem volt szép a Sándor úrtól, de nem is volt egészen indokolatlan kívánság. Semmi esetre se kérjük el tőle a negyedik kötetet, amelyikben a Lobogók találhatók. Pedig alighanem ott bujdosik a nemes spanyol nemzet színe. Hát most már mit csináljunk. A kisasszonynak eszébe jutott, hogy neki lesz valami összeköttetése a honvédelmi minisztériummal, ne próbálja meg? De próbálja, kedves. Nem kapta meg az összeköttetést. A főnöknek több szerencséje volt. Az kapott összeköttetést valamelyik propellerállomással, de ott azt mondták, hogy kérdésünkre csak a nyári szezonban tudnak felelni, mikor regatta lesz. Nekem is eszembe jutott a Nemzeti Múzeum. Ott már csak akad, aki ismeri a spanyol nemzeti színt. Kollegiális készséggel felelték, hogy legyek türelemmel, majd utánanéznek a lexikonban.

- Ez mégis fölháborító, hogy nem lehet Pesten embert találni, aki ilyen közönséges dolgot kívülről tudjon - mondtam le csüggedten a további kísérletezésről.

- Dehogynem, kérem - szólt le a fejem fölött Móric a létráról. - Sárga-vörös-sárga-vörös-sárga.

- Micsoda, te?

- A spanyol nemzeti szín. Láttam tavaly a mécsesen, mikor itt voltak a spanyolok. Nem tudtam, hogy ezt tetszik keresni, különben már régen megmondtam volna.

Máig se tudom, így van-e, nem-e, de beleegyesültem, hogy piros-sárga-piros pántlikát kössenek a spanyolviasz-rudakra. Körülbelül ez volt a legnehezebb készület, amit az útra tettem, azért is mondom el ilyen részletesen. Legalább más honfitársam is tudja magát mihez tartani.

Vesződséges dolog volt, de megérte. Pár jóbarátomnak, akikkel útnak indultam, már Bécsből kezdve hányta a hab a lelkét, hogy micsoda búcsúfiát hozzanak ők majd haza. Toledóból hozzanak bicskát, Granadából csipkét, Sevillából fésűt, Madridból mantillát, Lyonból selymet, Nizzából retikült! Én csak mulattam rajtuk. Az én szénám már rendben van. Amit én hozok, azt hordárok össze nem törik, fináncok meg nem vámolják, megajándékozottak meg nem fintorogják. Mindenkit azzal fizet ki, amire kíváncsi.

Amint visszaérkeztem, a pesti szállodában már várt Móric a ládikával. Neki is feszítettem a bicskám már a hallban. Ahogy ott csikorgatom a ládát, nagy örömmel rám köszönti az istenhozottat öreg barátom, a főportás. S az első kérdése az, amire számítottam:

- Hát spanyolviaszkot tetszett-e hozni?

- Hogyne - mondom, s mindjárt átnyújtom neki az első példányt, figyelmem jeléül. - Tessék, itt van eredeti spanyol csomagolásban.

Álló egy hete nem csinálok mást, csak osztogatom a spanyolviaszkot.

Mindenkinek az hozzám az első kérdése, hogy hoztam-e, s minden hitetlenkedőt lefőzök vele, hogy igenis hoztam, ehol van ni, tessék szívesen fogadni és megköszönni.

A ládika most már jócskán üres, azok a jó barátok, akik közel értek, ki vannak fizetve. Most kerülnek sorra azok, akik messze vannak. Akikkel tán nem is láttuk egymást soha az életben, de akik mégis meglengették utánam a lelkük fehér kendőjét, mondatlan is szerencsét kívántak, s néha azt is keresték az újságban, megvagyok-e még? Voltak olyanok is, akik be is zörgettek, hírt hallani, az újság ablakán. Hát most őköztük is kiosztom, amit nekik hoztam negyedfél országból. Bizony nem sok és nem sokat érő. Egy rózsaszín kavics az Alhambra udvaráról; szagos narancslevelek a Mária Padilla kertjéből; egy lourdes-i pihe az angyalok szárnyából; fehér galagonyapillék, amelyek a sevillai katedrális tornyán vágódtak az arcomba; egy aranyszemű gyík, amely élő smaragdként futott föl a cordobai mecset oszloperdejében egy jáspiskapitélre; nagyszombati harangszó a lyoni nagytemplomból; pávatoll Madridból; egy álom, amit Granadában láttam; egy imádság, amit a Pic du Seren mondtam, gentianaszedés közben; egy marék piros homok a Guadalquivirből; egy kacagás a királyok kriptáiból; egy fénysugár, amit öreg csavargó szeméből fogtam el; beszélgetés egy kenderikével, amely Szt. Paula kolostorában Krisztus urunk vállán rakott fészket. Csupa semmiség, amit nem szokás könyvbe szedni, fotografálni, amit igazán nagyon kis helyen el lehet hozni, és nincs a világnak olyan vámosa, aki elől rejtegetni kelljen. De hát mindenki csak annyit tarisznyázik össze, amennyire tehetsége van, s én nem vagyok se gazdag kéjutas, se tudós tanulmányutas, még csak meglett ember se vagyok, csak a szűcsné kisfia, aki a Daru utcából kiszaladt egy kicsit a világ nagy utcájára, de igazság szerint a pálmák alatt és a kőcsodák közt se látott mást, mint otthon, a folyóka füves partján, mikor darázsdongásos nyári délutánokon beleálmodta magát a sötétkék ég fehér felhőboglyáiba.

Igen, kiderülhet a spanyolviaszkokról, hogy nem a világ végéről hoztam én azokat, éppen csak spanyolszín pántlika van rájuk kötve ürügynek.

BÉCSI CSAPSZÉKBEN

Azt mondják, Bécs nagyon elistelenedett azóta, mióta elcsászártalanodott. Én meg úgy néztem, hogy éppen azóta bíz a jó Istenre mindent. Még azt is, hogy az aszfaltról eltakaríttassa a ráfagyott havat. Félgyászra eresztett közvilágítás mellett nem nagyon tanácsos ugyan rajta mászkálni, de nem is igen van miért. Kilenc óra után olyan csöndesek az utcák, akár Szegeden. Az autók meg még csöndesebbek, mint otthon. A tutulás tilos, mindenfelé nesztelen futkároznak a nagy fekete svábbogarak, s az embert csak akkor borzongatja át az öröm hidege, mikor az elsuhant autó szelétől meglibben a kabátja.

- Vesszen meg a gazdád, de jó, hogy nekem nem szaladtál.

A Kärtnerstrassén húsz perc alatt három embert láttam, az is asszony volt, de úgy néztem, hogy nem férjezettek. Elijedtem tőlük a Spiegelgasséba, s megszálltam egy Bierhallét. A nevét nem mondom meg, majd kitudódik, miért. Ez még a régi Bécs volt. Faburkolatú szoba, fafaragásos, öreg söntés, fakerítéses fülkék, gyalult fapadok. No, akik a padokon tartózkodtak, azok nem voltak fából. Minden fülkében egy pár, s egy csöppet se titkolták, hogy nem haragszanak egymásra.

Én se sokáig maradtam egyedül. A gazda megszánta magánosságomat, és odaült mellém. Nagy szál öreg úr, lompos fehér szakállú, nevető szemű, mintha csak Hofer András lépett volna ki a söntés faragásai közül. Megtudhatta a kiejtésemből a nációmat, nem nagy tudomány kell hozzá, s mindjárt azon kezdte, hogy járt már ő Budapesten is, igaz, hogy régen. Akkor, mikor Tisza Kálmánt meghajigálták a magyarok.

Ez borzasztó öröm lehetett a sógornak, mert még most is úgy nevetett rajta, hogy attól féltem, mindenki odanéz. De nem nézett oda senki. A bécsi nemzet hozzá van szokva a hangos mosolygáshoz. Különben is mindenkinek volt okosabb dolga annál, hogy miránk tátsa a száját.

Tízet kakukkolt a schwarzwaldi óra. Gyerek idő, hadd jöjjön az a második krigli. S legalább kidiskurálom magam egyszer Hofer Andrással. Majd én mutatom meg neki, mi az a lojalitás. Otthon úgyis nagyon titkolom, hát itt majd kiadom a mérgem.

- Hogy Tisza Kálmánt meghajigálták a magyarok? A bécsiek meg Ferenc Józsefet hajigálták meg. Igaz, hogy az is régen volt, Königgrätz után.

- So, so - simogatta a szakállát a sógor. Ő nem hajigálta, mert ő akkor született. De hallotta az apjától, hogy az nagy ribillió volt. Az is hajított egy fél téglát a császár hintaja után.

S ezen is nevetett a vén szégyentelen. Már látom, hogy nekem kell megvédenem Bécsben a császárt.

- Tudja, mit mondok én magának, Herr Wirth? Hogy most is úgy volna jó, ha mink Tisza Kálmánt hajigálhatnánk, maguk meg Ferenc Józsefet.

Nagyot ásított, és vállat vont.

- Nem a császár a fő, hanem a dob.

Azt hittem, ez valami osztrák közmondás. Nem, hanem valami bécsi rámára húzott régi német Schwank. Közokolásul elmondom, ha nem egész hűen is. Nem mintha a szándékom hamis volna, hanem mert bécsiül nem tudok úgy, mint szegediül.

Arról szól az anekdota, hogy hogy lett az egyszeri bakából császár, mikor még a király volt a világon a legnagyobb úr.

Úgy, hogy a baka állta a posztot a királyi Burg előtt, mikor egyszer csak odatoppan eléje egy öreg koldus, és kér tőle egy garast az Isten nevében.

- Nekem is csak kettő van, öregapám - neveti el magát a baka -, de ehol, kendnek adom az egyiket.

Megrázkódott erre az öreg koldus - hát kiderült, hogy ő a mennyország kapujában szokott posztot állni. Maga Szent Péter volt az öregapó. Kihúzott a kebeléből egy mindig égő pipát, és a markába nyomta a bakának.

- No, fiam, ebből csak egyet kell szippantanod, s kimondanod, hogy mit kívánsz, nyomban teljesül az.

Azzal az öreg koldus eltűnt, a baka pedig mindjárt kipróbálta a pipát. Szippantott belőle egyet, és sört, sonkát, cipót kívánt a faköpönyegbe. Ott is termett mindjárt minden, s a baka most már nem cserélt volna a királlyal se. Oldalba is rúgta mindjárt a faköpönyeget, és elindult világgá. De alig tesz egy-két lépést, találkozik egy szamaras emberrel, aki azt kérdezi tőle:

- Vitéz uram, nem venné meg tőlem ezt a szamarat?

- Aztán mit csinálnék én azzal, atyámfia? Nem való baka alá a szamár.

- Hja, ez nem is olyan szamár ám, mint a többi. Szent Péter adta ezt nekem hálából, amiért szállást adtam neki az éjszaka.

- Aztán mit tud ez a szamár?

- Azt tudja, hogy ahányat csavarok a farkán, annyi baka pottyan le róla. De hát magam is alig tudok élni, minek venném én még a bakák gondját is a nyakamba.

Gondolt egyet a baka, s azt mondta a parasztnak, hogy megveszi tőle a szamarat, de egyebet nem tud érte adni, csak egy mindig égő pipát, aminek ilyen, meg ilyen tulajdonsága van. Nekiörült ennek az ember, odaadta a szamár kötőfékjét a bakának, ő pedig elindult a pipával. De még ki se ért az utcából, a baka már csavart egyet a szamár farkán, lepottyant róla egy baka, akkor aztán a két baka utána eredt az embernek.

- Hoci csak vissza azt a pipát!

A paraszt látta, hogy két bakával el nem bír, visszaadta a pipát, s követelte vissza a szamarát.

- Abból nem eszel többet, komám - nevetett a baka -, nem is kell az neked, hiszen akkora szamár vagy te, hogy fölérsz kettővel.

De a paraszt nem hagyta magát, szaladt panaszra a királyhoz, elmondta neki, mi történt, mi se. Elfutotta a királyt a pulykaméreg, szalajtotta a zsandárokat, rögtön állítsák eléje a szökött katonát a szamarával.

Nem is kontrabontoskodott a baka, vitette magát a zsandárokkal szépen a király elé, csak mikor a vár elé értek, elkezdte csavargatni a szamár farkát, s úgy potyogott arról a baka, hogy csak úgy porzott. Mikor aztán már annyi volt a baka, hogy szalutálni se bírt egymástól, akkor szippantott egyet a pipából, és azt kívánta, hogy neki akkora vára legyen, amelyikben még kutyaólnak is kicsi volna a királyé. Ez is meglett, akkor bekurjantott a királynak:

- No, fölség, most már kezdhetjük.

Hát a király szegény feje azon kezdte, hogy azt kérdezte a bakától, akar-e helyette király lenni.

- Akar a ménkű. Én császár leszek, fölséged meg mint király szolgál nekem.

- Hát a lányom vállalod-e császárnénak?

- Majd föltekintem, addig nem tudok hozzászólni. Szép volt a lány, mint az írott kép, jólesett ránézni, mint esőben a csillagra, vállalta a baka. Csaptak is nagy lakodalmat, s a nagy dínomdánomban nem feledkeztek meg a szamárról sem; addig csak kórót evett, de most aranytarisznyából zabolták. Meg is ártott neki a nagy mód: reggelre ég felé fordult a négy lába.

- Nem tesz semmit - mondta a bakából lett császár, lehúzatta a bőrét a szamárnak, és dobot csináltatott belőle. Attól fogva aztán csak ezt a dobot verte meg, ha háborúskodhatnékja támadt, s úgy özönlött a dobszóra mindenfelől a katona, hogy egymás sarkát taposta.

- De most már az ördögé a dob, s mit ér nekünk dob nélkül a császár? - fejezte be a történetet Hofer András, éppen mire én is végére értem a Bettschwerenek.

Haraggal ráztam meg a kezét, mint lojális magyarhoz illik. De a nevét nem írom ki, mert visszacsászárosodhat még Bécs, amilyen szerencséje van, s akkor a Herr Wirthtől számon kérhetik az esetet. Így legföljebb Hans Sachsot táncoltathatják meg a német Olimpuszon, mert az a gyanúm, hogy ebben a szép históriában a nürnbergi dalnok-varga a ludas.

VAN MÉG ROMANTIKA

Ahogy Milánóban kiszabadítjuk magunkat a vonatból, a világ vándora kiadja az ordrét.

- No, foglaljatok helyet itt az állomás előtt. Én elmegyek szállodát keresni, ti addig üljetek itt szép csöndesen a koffereken.

Egy szóval se mondom, hogy álmodni se tudok annál szebbet, mint szemergélő havas esőben kofferen ülni a milánói állomás előtt, és etimológiai fejtegetésekkel világítani bele az estébe, amely ezen a tájon is elég sötét. (Például, hogy az olasz az állomásfőnököt capostacioné-nak hívja. Az pedig tisztára magyar szó. Káposztacione. Mégis mindig azt firtatják otthon, hogy mivel mutatják hát ki az olaszok az irántunk való nagy barátságukat.)

De hát én mindig engedelmes fiú voltam, s a jágerben is akkora a türelem, hogy még az etimológiám se hozta ki a sodrából. (Azért nevezem jágernek, mert nagy vadász az Úr színe előtt. Pesttől Hegyeshalomig negyvenhét nyulat olvasott meg a vonatablakból, és a Burgenlandban tizennégyszer fogta rá a foglyokra a gukkert. Különben magas állású tisztviselő, ő is annak a városnak a cselédje, amelyiknek én.)

Aztán meg szeretném én látni azt az elszánt embert, aki a sarkára merne állni, mikor a világ vándora azt parancsolja neki, hogy üljön le a kofferjére.

A világ vándora nagyszerű ember. Egyetlen a maga nemében, akár testre, akár lélekre. Brobdingnacban emberhegynek mondanák. Az autók mindig kikerülik, mert ha nekiütődnének, összetörnének rajta. Őbenne nem tett kárt még a babiloni torony összedőlése se. Minden nációval a maga nyelvén tud beszélni. Az olaszok született olasznak gondolják, a franciák született franciának, spanyolul pedig jobban tud, mint a spanyolok. (Többször kénytelen volt előttünk leleplezni ezeket a tökéletlen pikarókat, hogy nem értik meg a saját nyelvüket.) Négy világrészt már bejárt, a maga hazájában kóstolt meg mindent, piláfot és pudingot, tengeri uborkát és fecskefészket, pulquét és szerecsenkölesből possajtott nektárt, csak éppen Ausztráliában nem járt még kengurupörköltet enni. De abban a reményben, hogy ezt is jóváteszi még, elnézzük neki ezt a kis hibáját, és közakarattal őt emeltük pajzsunkra mint vezért.

Szárnyaló sasnak persze nehéz egy úton járni a teknősbékával, de a világ vándora megpróbálta, hogy kitanítson bennünket az utazás művészetére. Kezdte azon, hogy indexre tette a nagy utakra való nagy kofferemet.

- Ostobaság ekkora bőrönddel dülöngeni végig a világot. Félkézre való erős koffereket kell csináltatni kettőt, azok aztán egyensúlyozzák egymást, és viheti őket az ember hordár nélkül. Száznégyszer szállunk le meg fel két hét alatt, most már számítsd ki, mennyi hordárpénz lenne az pengőben, shillingben, lírában, frankban és pezetában.

Dehogy számítom; nem akarok én áldozatul esni a spanyol útnak, mielőtt elindulnék. Inkább megcsináltatom a két kis koffert ötszörösén a hordársarcnak. Mondhatom, nagyon jól beváltak, különösen mikor rájöttem, hogy még a jegyfelmutatásnál se kell őket a földre tenni. Ha az ember előre a foga közé készíti a jegyet, akkor nincs semmi baj se. A nyugati vasúti portások nagyon udvarias emberek, s nemcsak kiszedik az ember szájából a bilétát, hanem átlyukasztás után vissza is teszik, s még szalutálnak is hozzá.

Mikor ezt a fölfedezést tettem, azt hittem, hogy most már én is praktikus ember vagyok. De hát hiába, a teknősbékából csak nem lesz szárnyaló sas.

Én például eddig azt hittem, az embernek az a tennivalója, mikor a vonat az állomásra ér, hogy leszedi a motyóját a hálóból, és leszáll vele. A világ vándora megtanított rá, hogy a gyakorlati ember ezt egész másképp csinálja.

- Majd én leugrom előre, ti pedig az ablakon keresztül leadogatjátok nekem a táskákat meg a plédeket, így sokkal egyszerűbb a dolog.

Erre két táska és egy pléd helyett leemelgettem a hálóból hat táskát és három plédet, azokat továbbítottam a jágernek, és a jáger kiadogatta a felhúzott ablakon a vezérnek. Magamtól rá nem jöttem volna, mennyi fáradságot lehet így megtakarítani. De most már tudom, s többet nem is akarok leszokni róla, mert utam tanulságai alapján halálomig praktikus ember akarok maradni. Csak azzal nem vagyok még tisztában, hogy fogom leadogatni magamnak a holmijaimat az ablakon keresztül akkor, ha esetleg egyedül utazom.

Mindegy no, egyelőre minden fejtörés a vezér joga és kötelessége. Úgy látszik, a szálloda problémáját már sikerült is neki megoldani.

- Gyertek, gyertek! - kiabálja már messziről. - Hotel Oxonia. Mindössze háromszáz lépés. Barátságos. Tiszta. Olcsó.

További részletek a háromszáz lépés folyamán tétettek eszmecsere tárgyává. Az étterem is jó, ott fogunk vacsorázni. A társalgóban puha zsöllyék, akinek tetszik, ott ihatja meg a chiantiját. De hajnal óta vonaton ültünk, reggel korán kelünk, az idő is gonosz, jobb lesz ma korán lebújni. Igaz, a szoba háromágyas, mást nem lehetett kapni, de hát két éjszaka csak kibírjuk egymással.

Ki hát, hogyne bírnánk. A szoba csakugyan tágas volt, csak a faragott nagy fekete ágyakat kellett egy kicsit szokni a szemnek.

- Látjátok - mondtam vánkosigazgatás közben -, ifjúkorom olvasmányaiban az ilyen hotelekben szokták meggyilkolni az előkelő és gazdag idegeneket. Szerencsére miköztünk csak a vezér látszik gazdagnak és előkelőnek.

A világ vándora nem restellt felkelni, gyengéden hátba ütni, aztán eloltotta a villanyt, és a sötétben vette át a hangulatcsinálást, ahogy én elkezdtem.

- Sok éve annak, Görögországban jártam egyszer, olyan vidéken, ahol tán még ma sincs kitalálva a szálloda. Valami majorban háltam, deszkamennyezetes szobában, s egyszerre fölébredek valami különös, hátborzongató neszre. Mintha gyaluforgácson kapargálnának hegyes kísértetujjak. Gyufát gyújtok, körülnézek, sehol semmi. Fölkelek, nézem az ajtót, be van zárva a faretesszel. Kidugom a fejem, hallgatódzok, senki. Vacogva visszafekszem, lehunyom a szemem, fejemre húzom a vánkost, hiába, érzem, ahogy súrolódik rajta a bandita tőre. Felpattanok, kiver a hideg verejték, nem képzelődés, hogy zizereg valami a sötétben. Magamra kapkodtam a ruhám, kilopóztam az udvarra, s ott vártam meg, míg kihajnallik. Végtelen sokára aztán nyílik egy ajtó, jön ki a gazda, óvatosan elmondom neki, mért volt olyan rövid az éjszakám. Elneveti magát az ember, az ám, elfelejtette megmondani, hogy selyemkukacokkal van tele a padlás, azok zizergették az eperlevelet, az hallatszott keresztül a vékony deszkán.

Hát a mi hotelünkben nem zizergett semmi. Azon az oldalamon ébredtem fel reggel, amelyiken elaludtam. Csak elvből szidtam az olasz vánkost, nehogy vezérünk elbízza magát, amért semmiben sem találunk kifogást.

- Lehet is az ilyenen aludni - vettem munkába az este letett virzsiniacsutkát. - Minálunk ez a vánkos derelyének is kicsi volna.

A világ vándora azonban leleplezett.

- Ugyan, ne beszélj, úgy aludtatok, hogy még szuszogni se jutott eszetekbe. Arra se ébredtetek fel, mikor én négy órakor fellöktem a széket.

- Ejnye, de veszekedős álmod volt.

- Nem, kint jártam. Le akartam szólni a portásnak, hogy öt órakor keltsen fel. De itt a lépcsőfeljárónál elém állt valami legény, hogy ne fáradjak le, itt nincs éjszakai portás, majd ő felkelt. De még most se üti ide az orrát a furfante. Bizonyosan valami alkalmazott lehetett. Gyertyával állt elém, az arcomba világított, kikérdezett, melyik szobából jövök, mit akarok. Érdekes, mennyire vigyáznak ebben a hotelben a vendégekre. Hja, ha én választok nektek szállodát...

Siettem megzavarni a vezért az önelismerésben.

- Ne képzelődj. Minket nem állítottak volna meg, csak téged néztek gyanús alaknak.

Megint hátbavágás következett, aztán szétoszlottunk. Ki-ki odamegy nézelődni, ahová akar. Én megyek a temetőbe, megnézem, megfogta-e már a márványgyerek a márványliliomon azt a márványpillét, amelyiket már akkor is majd elért, mikor utoljára itt jártam. A vezér meg a jáger a dómba készültek. Ebéd? Kit hol ér a dél. Találkozás este hatkor a Biffiben. Aki előbb odaér, énhelyettem is megihatja a kávéból a tejet.

A két útitársat egy kicsit lehervadva találtam a tetthelyen. Kedvetlenek voltak, fáradtak voltak, lábukba állt a dómmászás. Azt ajánlották, gyerünk haza, heverjünk egyet vacsora előtt.

Ahogy az utcánkba beérünk, nagy a csődület a Hotel Oxonia előtt. No, tán temetés? Az ám, halottszállító kocsit is látni. Úgy látszik, valamelyik utas váratlanul megérkezett a végállomásra. Az arcokon nagy a megrökönyödés.

De bent a szállodában csendes minden. A portásfülkében senki. Lelket se látunk, míg a keskeny lépcsőn felérünk az emeleti szűk folyosóra. Csak a folyosó végiben sötétlik egy csomó ember. Nyilván innen viszik le a halottat.

Leülünk, leheverünk. Én valami különösfajta veronicavirágot préselek a bédekkerembe, a castello falából sarjadt ki, majd ha hazaérünk, megállapítják a személyazonosságát. A két útitárs kasszát csinál, de a világ vándora az öt meg hatot tizenháromnak adja össze, amiben még én is észreveszem a hibát.

- Fázom, gyerekek - teríti magára a kabátját, és megint elülről kezdi a számolást. Most meg a hatszor hetet mondja harminchatnak.

- Én nem tudom, mi van velem - mondja, és kiszalad a szobából.

A jáger elgondolkozva néz utána, aztán azt mondja:

- Ferikém, el kellene menni ebből a szállodából. A vezért nagyon felizgatta ez a haláleset. Biztos, hogy ezért fázik.

Hamuszínű arccal tér vissza.

- Nem értem, mi van itt. A szobaasszony azt nyöszörgi, hogy őneki nem szabad mondani semmit.

Most már a jáger vonul ki helyszíni szemlére. A vezér végigvágja magát az ágyon, de mindjárt felugrik.

- Te Feri, hiszen ez nagyon jó szálloda, hát igen, közel is van... De talán mégis ki kellene innen hurcolkodni. Tudod, a cimbora nagyon ideges és... hát igen, nem tetszik nekem ez a dolog.

Sohase láttam nyugodtabb embert a jágernél, de most csakugyan reszket a szája széle, amikor bejön.

- Karabinierik állnak a folyosón...

Fölugrálunk, a vezér kiszalad, de engem visszatart a jáger.

- Valami véres dolog történhetett itt. Csupa vér a küszöb. A velünk szemben levő szobában. Nem jól látni ebben a kutyaszorító folyosóban. Bele is léptem.

Az emberhegy betántorodik az ajtón.

- Nem suicidio, hanem homicidio. Közönséges rablógyilkosság. Csak délután vették észre, de még az éjszaka történt.

- Hajnalban - szalad ki a számon. - Az ördög vigye el a tréfámat. Emlékeztek rá, mit mondtam az este, mikor lefeküdtünk?

- Gyerünk, gyerünk - sürget a vezér, s már viszi is a táskáit. A jáger utána. Dühösen felkapkodom én is az enyimeket.

- Nem értem, mitől szilajodtok meg ennyire. Hiszen reggel úgyis továbbmegyünk, mit cipekszünk most tovább éjszakának idején?

A számlafizetésnél nagyon kérték a bocsánatot a kellemetlen eset miatt. Persze nem szívesen beszélnek róla. De a csendőrök már nyomon vannak.

A Hotel Comóban azzal fogadtak bennünket, hogy már meg is van a gyilkos. Valami suhanc. Parancsolnak vacsorát? Dehogy, ágyat hamar, ágyat.

Csak az ágyban jöttem rá, hogy nem is vagyok én olyan bátor fiú, amilyennek az előbb éreztem magamat. Nem virtusból nem akartam én szállodát cserélni, hanem gyáva okosságból. Ahol hétfőn éjszaka embert öltek, ott kedden éjszaka bizonyosan nem történik új gyilkosság. De itt?

A társaim nyugodtan aludtak. Én a szemem se tudtam lehunyni, egész reggelig.

MAJDNEM KIBÉKÜLTEM A DUCÉVAL

Genovában már egyszer történt énvelem nevezetes dolog. Ott sikerült életemben először elrontani a gyomromat pörkölt mandolával, ami nekem már gyerekkorom óta ambícióm volt. Hiszen lehet, hogy ha olyan nagyon utána vetettem volna magam a dolognak, nem muszáj lett volna olyan messze elmenni érte. De hát itthon szerényebb igényei vannak az embernek, s a korszellem a pörkölt mandolát is megváltoztatta. Amivel mostanában édesgetik a nemzetet a cukrosboltok, az közönséges égett cukor, mandulával bélelve. Gyerekkoromban azonban rúzs is volt rákenve - sőt akkor nem is lehetett máshol látni ezt a piros kenceficét, csak a cukros mandolán. Azért örültem úgy neki, mikor öt esztendővel ezelőtt valahol a Vico di Ponticellon fölfedeztem gyerekálmaim pörkölt csemegéjét. Úgy piroslottak rám, mintha csak a félegyházi Mitetszik úr boltjából valók lettek volna. Vettem is belőle félkilót, meg is ettem a Kolumbus szülőháza tövében. Úgy is éreztem magam három nap, mintha én volnék az a mesebeli farkas, akinek a kecskegödölyék apró kavicsokat varrtak a gyomrába.

Be kell vallanom, hogy azóta Genovában is nagyot fordult a világ. Most már ott se a mandolára kenik a rúzst.

De azért a márványváros most is emlékezetessé tette magát előttem. Majdnem kibékített Mussolinivel, akihez pedig engem tíz esztendő óta engesztelhetetlen harag köt. Persze csak olyan eszmei harag, de hát az ilyen a legtartósabb. Az ember sohase haragszik olyan megátalkodottan, mint mikor nem tudja, miért haragszik.

Hiszen a duruzsoláson kezdtem én most is, ahogy a Via Cairolin kiléptem a borbélytól. Alig teszek egy-két lépést, a karomhoz ér egy fehér kesztyű. A fehér kesztyűhöz egy fekete ember tartozik. Rendőr. Barátságosan mosolyog, és mutogatja az utca másik oldalát. Visszamosolygok barátságosan én is, és integetek a fejemmel. Szép paloták, sok nép, nagyon meg vagyok elégedve. Úgy látszik, itt elvárják az idegentől, hogy örüljön, hát szemmel láthatólag örülök. A rendőrnek azonban ez nem elég. Megfogja gyöngéden a karomat, áttoloncol az utca másik oldalára, s mikor otthagy, megköszöni, hogy engedtem az erőszaknak.

- Gracias!

Most veszem észre, hogy közlekedési kihágást követtem el. A forgalom nagy, az utca szűk, az emberek mind egymás lábán járnának, ha ki nem volna adva az ordré, hogy az egyik oldal a menőké, a másik oldal a jövőké. Ez így van rendjén, de azért az embert egy pillanatra mégis elfutja a pulykaméreg.

- Persze, Mussolini már ebbe is beleszól. Még annyi egyéni szabadságot se tűr, hogy ott menjen az ember, ahol akar. Mindenkire ráoktrojálja a másik oldalt.

A másik oldal... Eszembe jut a háromszéki góbé, aki a háború alatt fölmenekül Pestre, hátán háza, kebelén kenyere, ácsorog a Pannónia előtt, és megállít egy úrfélét:

- Ugyan instálom, melyik már ennek az utcának a másik oldala?

- Ejnye, bácsi - mondja bosszúsan a pesti ember, átmutatva a másik oldalra -, hogy lehet már ilyent kérdezni? Hát az ni!

A góbé haragosan összerántja a szemöldökét.

- Úgy? Mindjárt gondoltam, hogy ez lesz belőle, a rozsda egye meg ezt a pesti népet, hogy ennek el nem lehet igazodni a szaván. Az előbb azon az oldalon kérdeztem meg, melyik a másik oldal, akkor meg ezt mutatták.

Tizenöt esztendő óta egyebet se tesznek a népek, csak keresik a másik oldalt, s nem tudnak eligazodni az utcakapitányok szaván. S a duce azt hiszi, hogy az ő népe majd ott marad, ahová állította?

Ágyúdörgésre rezzenek össze. Riadtan nézek körül. Forradalom?

Nem, csak robbantás. Bent a város közepén. Nem is egy helyen. Négy-ötfelé bontanak le egész utcasorokat. Mérnökök légiója pusztítja az évszázados koldusfertályokat, s építi helyükön a szökőkutas parkokat bekeretező új márványcsodákat. A superba Genova új drágaköveket rak antik koronájába. A dózséktól örökbe kapott bíborpalástra rácsatolja a környékbeli falvak gyöngysorát. Sturba, Quarto, Quinto s még vagy hét virágszagú falu most már mind Nagy-Génua külvárosa. (Minden behódolt falu külön márványtáblát kap a városháza oszlopcsarnokában. Köztük van a paradicsomból itt felejtett Nervi is. Most az lesz Génuának a városligete. Odajárnak ki villanyossal babért szedni a költők, és ott vágják be a házi kezelésbe vett pálmákba a nevüket a kezdő szerelmesek.)

Az élők városának példáját követi a halottaké. Terjeszkedik a világ leghíresebb temetője is. Oldalt nem eresztik a sziklák, hanem fölfelé növekszik. Osszáriumokat építenek a galériák fölé, s oda kvártélyozzák a csontokat a kiürített parcellákból.

- Nálunk még a halottaknak is sietni kell - mondja az a főmérnök, akinek impériuma alá a cimitero tartozik. - A lakhatási engedély csak három évre szól, kell a hely az új bérlőknek.

Persze, nem minden halottat lakoltatnak ki. Aki művészi síremlékkel van lenyomtatva, azt úgy tekintik, mintha a saját házában lakna. Ezrével van ilyen, tán a világ legnagyobb szoborgyűjteménye ez a temető. A grotta, ahol Mazzini alussza az örök álmot, egész múzeum. Tömérdek bronzkoszorú, különösen amerikai. A magyaroktól már rég nem kapott virágot Kossuth Lajos barátja. Letörtem a sziklák repedéseiből előbújt ruscusbokorról egy ágacskát, s odatettem a szíve fölé. Az őhozzá is illik, meg mihozzánk is. Haragoszöld levelű, virágtalan, csak tövise van és piros bogyója, mint egy megfagyott vércsöpp.

Hogy mit szólna a nagy forradalmár, ha most harsantaná életre a föléje hajló angyal trombitája? Nyolcvan esztendeje már annak, hogy Kossuthtal és Ledru-Rollinnal megkötötte az elnyomott népek világszövetségét. Azóta ő is megkapta a maga szobrait, és a megmerevedett szimbólumok állják szép nyugodtan az egy helyet az elnyomott népek közt. Lehet, hogy a szabadságszobroknak is van valami világszövetségük, de az nagyon titkos szövetség lehet, mert nem látni semmi foganatját. S ki tudja, ha Mazzini velünk ül az ebédnél a Castellaccio tetején, a Restaurant Righi különtermében, nem köszönt-e ő is egy pohár spumantit a ducére, akinek energiája életre galvanizálta ezt a romországot?

A Righi nemcsak vendéglő, hanem szálloda is. Benyitottam találomra egyik szobájába. Puha szőnyeg, csillár, igazi márványmosdó, konzol, selyemtapéta, superlátos ágy - kotródtam kifelé. Itt bizonyosan valami maharadzsa lakik.

- Dehogy - nevetett a hoteles -, közönséges vendégszoba. Olyan, mint a többi.

S nyitogatta fel sorban a káprázatos szobákat. Némelyikből a hegyek amfiteátrumát látni, mások narancserdőkre nyílnak, vannak olyanok is, amelyeknek az ablakába odacsillan a tenger.

- És az áruk?

Azt már nem tudom, lírában mennyit mondott a vendéglős, de a mi pénzünkben nem több kilenc pengőnél.

- Hogy ilyen üres az albergo?

- Az idegenek inkább a városban szállnak meg. Ide csak enni jönnek, meg a kilátásért autón vagy a funikulán.

Kezet adtam rá a vendéglősnek, hogy legközelebb ide jövök regényt írni. Ő meg megígérte nekem, hogy akkor mindennap tálaltat paradicsomos spagettit. Még cuppantott is hozzá a szájával. Hogy az milyen finom étel! Hát persze, csak nekem még bele kell tanulnom az evésébe. Sok gyakorlat kell ahhoz, hogy az ember kecsesen tudjon a villájára csavarni egy huszonöt méter hosszú tésztagilisztát, amely paradicsomtól lucskos. Emiatt alighanem egy kis haladékot szenved a regényírás.