A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Nicole Trope: The Stepchild, 2022

Fordította: SOPRONI ANDRÁS

Copyright © Nicole Trope, 2022

First published in Great Britain
in 2022 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Hungarian translation © Soproni András, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Bosznai Gábor

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-47-4

Ez a könyv a fantázia szüleménye. Mindazok a nevek, szereplők, üzleti vállalkozások, szervezetek, helyszínek és események, amelyek nem egyértelműen közhasználatúak, a szerző képzeletének termékei, vagy fikciós módon lettek felhasználva. Minden hasonlóság valódi – élő vagy holt – személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel merőben a véletlen műve.

Isabellának

Az olvasó, akiből író lesz

PROLÓGUS

A kislány nyugodt, a szeme csukva, sötét szempillái árnyékot vetnek sápadt arcára. Pici kezei, élénkkékre festett körmeivel, melyek középén egyetlen arany csík húzódik lefelé, ernyedten fekszenek a földön. A park környező bokraiban szarkák szólongatják egymást, egy pár szivárványos lóripapagáj röpköd ágról ágra, egy magányos nyuszi valami nesz hallatán mozdulatlanná dermed, így várja ki, hogy visszatérjen a csend. Hűvös szél fúj, a napot súlyos, szürke fellegek takarják el; a tél még itt van, bár a tavasz érkezéséig már csak napok lehetnek hátra.

A kislányon rózsaszín kordbársony kezeslábas van, alatta sötétkék póló. Öltözékét a ruhához illő rózsaszín antilop cipő egészíti ki. Finom, fekete haja szétterül, elborítja a sötétbarna sarat, amelyben fekszik. A tisztás a park eldugott zugában terül el, tulajdonképpen egy hideg szeglet, ahol a fű nem hajlandó nőni.

A parkban néhány gazdi a kutyáját sétáltatja, de a barna-fehér collie gazdájának figyelmét leköti a kutyus kedvenc zöld labdája. Az imént elhajította, de úgy látszik, az állat nem leli. A gazdi átvizsgálja a bokrokat, de arra nem hajlandó, hogy négykézlábra ereszkedjék, hogy megtalálja azt a haszontalan tárgyat. Van otthon tartalék. A német juhász gazdája csapot keres, hogy megitassa az állatát. A hölgy emlékszik rá, hogy van egy valahol a parkban, de arra nem, hogy hol.

A kislányt senki nem keresi. Még nem.

Később előbukkan a nap, és a park megtelik kisgyerekes családokkal, akik itt szeretnék eltölteni a szombat délutánt. A gyerekek ki-be rohangálnak a tisztásokon, kergetődznek, talpuk alatt ropognak az utolsó halott őszi levelek. A szülők aggódva követik őket, és éberen figyelnek, nehogy szem elől tévesszék gyermeküket a kiterjedt parkban.

– Ne menj messzire! – figyelmezteti egy asszony a gyermekét.

– Maradj ott, ahol látlak! – kiáltja egy férfi.

Mire a park megtelik emberekkel, akik alaposabban körülnéznének, akik észrevehetnék a kislányt, akik tehetnének valamit, addigra túl késő lesz.

ELSŐ FEJEZET

LESLIE

13:30

Leslie becsusszan a szürke Range Rover vezetőülésére, élvezettel szívja be az új-kocsi-illatot, amelyet a gesztenyebarna bőrhuzat áraszt, pedig a kocsi már több hónapos.

– Nem kell nekem ilyen drága kocsi – mondta Randallnek, amikor a férje megvette, azzal a szándékkal, hogy az asszonynak is olyan drága és menő járgánya legyen, mint az ő ezüst Jaguárja, és legyen az a családi kocsi.

– Meg akarom venni neked – felelte a férje. Leslie nehezen szokott hozzá a kocsihoz, a nagy batár idegesítette vezetés közben, de mára megszerette nyugodt eleganciáját, bár sose vágyott különösebben ilyenre.

Egy pillantást vet a kezében tartott mobilra, és a fejét rázza. „Már ennyi van!” – mormogja, miközben behajítja a készüléket a táskájába.

Ahogy elindítja a kocsit, megcsörren a telefon, és Leslie torka összeszorul, amikor a képernyőn megpillantja Shelbyt. A bevásárlóközpontban a sor hosszabb volt, mint számított rá, és már majdnem két órája, hogy elindult hazulról. Megnyom a volánon egy gombot, hogy kapcsolja a hívást, közben mély lélegzetet vesz, felkészül, hogy mentegetődznie kell, és azon gondolkodik, mit ígérjen a mostohalányának, hogy ne kelljen a hétvége hátralevő felében szenvednie a gyerek duzzogásától és hisztijétől. Egy kis könnyelmű vásárlás a gyerek kedvenc internetáruházában? Vagy engedély, hogy a nagy tévé egész éjszaka nála lehessen? Mi válna be? Shelby a tizenkét évével már mestere az ajakbiggyesztésnek, a nehéz sóhajoknak, az ajtócsapkodásnak. Kitűnően ért hozzá, hogyan éreztesse elégedetlenségét a házban mindenkivel. De Leslie most nem vádolja a kislányt. Amikor elindult, megígérte, hogy sietni fog.

– Mi történt, Shelby? – kezdi, mielőtt a kislány megszólalhatna.

– Millie eltűnt! – sikítja Shelby hisztérikusan.

– Tessék? – kérdi Leslie, és még abban se biztos, hogy Shelby hozzá beszél.

– Megszökött! Millie megszökött – kiáltja Shelby a könnyektől fuldokolva.

– Ezt hogy érted? – Leslie próbálja megérteni, amit Shelby mond, közben arra koncentrál, hogy kikanyarodjon a parkolóból. Hirtelen fékez, mert egy asszony a kocsija mögött tolja el a bevásárlókocsit. – Mi az, hogy eltűnt? – kiáltja, a hangja kihallatszik a kissé leengedett ablakon, odakint az az asszony egy pillanatra megáll, mielőtt Leslie továbbhajt. – Hogy szökhetett meg? Hol van most? Kerested? Hol kerested?

Balra rántja a kocsit, és elhajt. Biztos benne, hogy valamit félrehallott. Millie biztos elbújt, ott kell lenne valahol. Egy hároméves kisgyerek nem tűnik el csak úgy.

– Felmentem… – Shelby egy pillanatra elhallgat, mintha a szavakat keresné, aztán hadarva folytatja: – Felmentem a mosdóba, ő pedig… Nem tudom, biztos egyszerűen kinyitotta a bejárati ajtót, és kiment… egyszerűen kiment… Én már kerestem. Mindenütt kerestem, nincs sehol. Eltűnt.

Shelby hangja zokogásba fullad. Leslie elmozdítja a kezét a volánon, érzi, hogy a keze kissé csúszik, mert pokoli hőség önti el a hideg kocsiban, a szíve dobol, az agya zakatol. Eltűnt… Millie eltűnt… Eltűnt…

– Leslie, hallod, amit mondok? Hallod, amit mondok? – sikítja Shelby végső kétségbeeséssel. – Eltűnt, Millie eltűnt.

A hangja egyre magasabb, és Leslie torka elszorul.

Behajt a forgalomba, a fejében képek és hangok kavarognak, de csak egyetlen szót hall, azt, amit nem akar hallani.

– Eltűnt.

MÁSODIK FEJEZET

SHELBY

A kislány a díványon ül, karját a vállára kulcsolja, mintha így próbálná nyugtatni magát. Legszívesebben felhajtaná a pulóvere fekete kapucniját, és ráhúzná az arcára, hogy kirekessze a világot. A rendőrség már úton van. Az anyja is jön, nehéz sóhaja a telefonban érezteti Shelbyvel, milyen bosszantó ez az egész szituáció a számára. Az anyja szombat délutánonként a Netflixet szokta nézni Trevorral, borocskát szopogatnak, és sajtot meg sós kekszet eszegetnek.

Apa már hazaért a golfpartiról, miután Leslie telefonált neki, és most még mindig abban a hülye fehér nadrágban és rózsaszín-fehér kockás ingben körüljárja a szomszédokat, sorra bekopog mindenhová, nem látta-e valaki Millie-t.

– Mondd el, mi történt – parancsolt rá az apja, amikor telefonnal a kezében berontott a házba.

– Felmentem a… – kezdte Shelby.

– Mondtam már, hogy nincs itt! – ordította Leslie. – Már mindenhol kerestem. Menj, nézz körül a környéken! Én már kihívtam a rendőrséget. Megyek, még egyszer körüljárom a házat.

Apa bólintott, és Shelby látta rajta: hálás, hogy megmondták neki, mit tegyen. Könnyebb, ha megmondják az embernek, hogy mit tegyen, mint ha magának kéne kitalálnia.

– Te csak maradj ott! – szólt rá Leslie Shelbyre, és a díványra mutatott. Ő úgy tett, ahogy az anyja parancsolta, Leslie eközben fel-alá rohangált a házban, aztán a kertben, Millie-t szólongatva újra meg újra, aztán apát hívta, hogy talált-e valamit. Shelby tudja, hogy ennek az egésznek semmi értelme. Ott ül a díványon, enyhén himbálódzik, és azt kívánja, lenne bárhol másutt, csak itt ne.

Két óra van, a nap végre előbukkant a felhők mögül, éles fényt vetve mindenre. Ez rossz, mert az égnek nem lenne szabad kéken tündökölnie. Esni kéne, az égen villámoknak kéne csattogni, és jégesőnek kéne csapkodnia az ablakokat. Ehelyett azonban a szél elült, a nap melengeti a levegőt, mintha ez egy közönséges tél végi szombat délután lenne.

Shelby a tornacipős lábát nézi a fakókék szőnyegen. A cipőt Leslie vette neki pár héttel ezelőtt. Nem szívesen szurkolta le a pénzt a cuccra, amelyet Shelby anyja „nevetséges hóbortnak” tekintett, de a kislány szereti a rózsaszín díszítésű fekete cipőt. Most nem tud felnézni, nem tud belenézni a mostohaanyja barna szemébe. Leslie fel-alá járkál, várja a rendőröket, közben újra meg újra a mostohalányára néz, és Shelby érzi, Leslie úgy néz rá, mintha tudná, a leghalványabb kétely nélkül tudná, hogy ez az egész szörnyűség Shelby hibája. És igaza van, az övé.

Leslie kocsija odakint parkol, szabálytalan szögben, a vásárolt holmival teli zacskók még bent vannak a csomagtartóban. Shelby a bejárat előtt állt, amikor Leslie csikorogva odahajtott a ház elé. Leslie le se állította a motort, úgy ugrott ki a kocsiból, megragadta a lány vállát.

– Hol van Millie, hol van a gyerekem? – ordította vicsorogva.

Ebben a pillanatban egyáltalán nem hasonlított önmagára. Hosszú, sötét hajával és sápadt bőrével úgy nézett ki, mint egy dühödt boszorkány, és Shelbyt elfogta a félelem. Érezte, hogy imbolyog, hallotta, hogy a fogai összekoccannak, és látta a mostohaanyja acsargó, pánikolt arcát.

– Kérlek, Shelby… – könyörgött Leslie.

– Nem tudom, kerestem. Már mindenütt kerestem, de nem találtam – mentegetődzött Shelby, a hangja vékony volt és magas, mert alig kapott levegőt.

Leslie hirtelen elengedte, és Millie-t szólongatva végigviharzott a házon, eközben Shelby csak állt, némán és kétségbeesetten, a gyomra görcsbe rándult, mert tudta, hogy Leslie erőfeszítései hiábavalók. Millie nem volt a házban. Nem volt az utcán sem.

Leslie visszatért a nyitott bejárati ajtóhoz. Shelby ott állt dermedten, tanácstalanul, hogy mit tegyen, félt megmozdulni is.

– Magyarázd el, mi történt! – fordult hozzá Leslie, miközben keze Shelby apját tárcsázta, és figyelmét teljesen elvonta, hogy a férje fogadta a hívást.

– Azonnal haza kell jönnöd, Randall… Tudom, de figyelj ide, figyelj! Millie eltűnt. Shelby vigyázott a gyerekre, és most azt mondja, Millie elment, kinyitotta a bejárati ajtót, és egyszerűen elment, és sehol nem találjuk. Egyszerűen eltűnt… Gyere sürgősen haza! Nem kéne hívnom a rendőrséget? Hívjam? Jó, jó, máris.

Szétkapcsolt, és Shelby nézte, amint Leslie reszkető kézzel tárcsázza a segélyhívó számot. Az asszony pár másodpercig hallgatott, a melle hullámzott, arcán könnyek csorogtak, aztán a vonal túlsó végén felvették a kagylót.

– Be akarom jelenteni, hogy a gyerekem… a gyerekem eltűnt – mondta, aztán arrébb ment Shelby mellől, hallgatta a kérdéseket, válaszolt: Millie életkora, a lakcímük, mióta nincs meg a gyerek. Shelby hallotta, amint Leslie találomra azt feleli: húsz perce lehet, de tévedett. Millie közel egy órája, igen, közel egy órája ment el.

Leslie befejezte a beszélgetést a rendőrséggel, odaállt Shelby elé, és vett egy mély lélegzetet. Shelby látta rajta, hogy igyekszik lenyugtatni magát. Aztán felemelte a kezét, és megkérdezte:

– Magyarázd el nekem, Shelby, kérlek, magyarázd el pontosan: Mi történt?

– Felmentem az emeletre a mosdóba. Legfeljebb egy percig lehettem odafent, aztán lejöttem, és addigra eltűnt. Mikor felmentem, ott hagytam az asztal mellett, ott ült, de úgy látszik, kinyitotta az ajtót, a bejárati ajtót.

Shelby egy szuszra elhadarta az előre elkészített magyarázatot. Világos volt, hogy jó párszor elgyakorolta magában.

Leslie bólogatva hallgatta, közben igyekezett valami kapaszkodót találni.

– Azt mondtam a rendőrségnek, hogy húsz perce tűnt el. Te tíz perccel ezelőtt telefonáltál nekem, és úgy gondoltam… Mennyi ideje nincs meg?

– Régebben – suttogta Shelby, és leszegte a fejét.

– Micsoda?

– Én kerestem egy darabig, azt hittem, csak bolondozik, elbújt vagy játszik, mit tudom én. Aztán rájöttem, hogy meglépett.

A magyarázat még saját fülében is szánalmasan, mesterkélten csengett. Hazugság.

– Miért tehette? – ordított rá Leslie. – Soha azelőtt nem tett ilyet. Most miért? – kérdezte az előszoba fehér mennyezetére szegezve a tekintetét, mintha nemcsak Shelbynek és saját magának tenné fel a kérdést, hanem az egész világmindenségnek.

Shelby csak a fejét rázta, közben minden erejével azon volt, hogy minél mélyebbre szorítsa vissza magában az igazságot, nehogy véletlenül kicsusszanjon a száján. Leslie a homlokát dörzsölve nézett kifelé a nyitott ajtón az üres utcára.

– Le kéne állítani a kocsit – mondta Shelby halkan.

– Tessék? – csattant fel Leslie, és Shelby kimutatott a berregő kocsira, hogy ne kelljen szólnia egy szót sem. Leslie kiment a kocsihoz, kikapcsolta a motorját, bezárta az ajtaját. Shelby követte, mert fogalma se volt, mi mást tehetne, aztán kinyitotta a száját, hogy megkérdezze Leslie-t, bevigye-e a vásárolt holmikat, mert azzal legalább segítőkésznek mutatkozna, egyáltalán, csinálhatna valamit. Leslie azonban csak egy pillantást vetett rá, és annyit mondott:

– Eredj be! – de olyan hangon, amilyet Shelby még soha nem hallott tőle. A két szóból sütött a tomboló harag.

Shelby most a kezében szorongatott telefonját nézi. A képernyővédő őt és Kierát ábrázolja, amint a kamerának grimaszolnak. 14:15. Úgy rémlik, az idő gyorsabban rohan, mint kéne, ugyanakkor csigalassúsággal kúszik. Mikor tűnt el Millie? Muszáj tudnia az időt, meg kell tudnia mondani a rendőrségnek, mert ezt biztos meg fogják kérdezni. Megint a telefonjára néz. 13:15 volt. Negyed kettő. Negyed kettőkor jött le az emeletről, és Millie már nem volt bent, a szoba üresen állt. Ebédre adott Millie-nek egy avokádós szendvicset. A francba! Kellett volna adnia egy avokádós szendvicset. Észreveszi-e Leslie az avokádót a gyümölcsöstálban, azt a sötétzöld avokádót, amelyet indulás előtt elővett, kissé meg is nyomkodta. „Finom érett – mondta. – Csinálj, légy szíves, egy szendvicset Millie-nek ebédre, ha nem érnék időben haza.” Észreveszi-e, hogy az avokádó még mindig ott van, érintetlenül?

Ki kéne menni a konyhába, hogy kidobja, de mi van, ha valaki észreveszi? Millie nem akart még enni – próbálja el a magyarázatot magában. – Millie még nem akart enni, így aztán vártam, majd felmentem az emeletre, a mosdóba, és amikor lejöttem, ő már eltűnt.

Apa visszajön a házba.

– Senki nem látta – mondja, az arca csillog az izzadságtól. – Kimegyek még egyszer. Kimegyek a parkba.

– Inkább várj egy kicsit – mondja Leslie, tekintete a telefonon. – A rendőrség minden percben itt lehet.

– Muszáj innom egy pohár vizet – mondja apa, és kimegy a konyhába. Nem néz Shelbyre, aki még szorosabban a vállára kulcsolja a karját. Fázik, kábult, rémült, ideges, szomorú. Minden és semmi egyszerre. Még egy kicsit himbálja magát.

Leslie ordításai, apa üvöltései után baljós csend támadt. Megvoltak a fontos telefonhívások. Az illetékesek már úton vannak, és már nem lehet mást tenni, csak várni. Shelby fennakadt az időben, ide-oda libeg attól a pillanattól, amikor csak páran tudtak Millie létezéséről addig a pillanatig, amikor mindenki tudomást szerzett róla. Ha megjönnek a rendőrök, és ránéznek, mindjárt tudni fogják? Észreveszik-e a rendőrök az ember arcáról, hogy hazudik? Egyszer látott apával egy dokumentumfilmet a rendőrség kihallgatási technikáiról – legalább is, ott ült az apja mellett, és a mobilját nézte, miközben apa a filmet – és emlékszik, amint azt mondták, hogy aki hazudik, gyakran nyúlkál az arcához. Most ott ül a szürke díványon, a kezén, és érzi ujjai alatt a sima bőr kárpitot.

Mit tettem? Mit tettem? Mit tettem? A szavak ott keringenek körülötte, nincs hol leszállniuk a fejében.

Megmozdítja a lábát a szőnyegen, amivel sötétebb kék sávot húz rajta, aztán visszasimítja, ahogy Millie szereti csinálni a kezével. Millie kedvenc színe a kék és az arany. Szereti kifestetni a körmeit. Az arcán van egy kis gödröcske, és a szeme ugyanolyan színű, mint Shelbyé.

Millie… Millie kedvenc színe a kék és az arany. Volt. Millie volt.

Shelby a pokolban érzi magát.

HARMADIK FEJEZET

RUTH

Félbehajtom a konyharuhát, aztán negyedrét, és tökéletes négyzetet formálok belőle. Elégedetten sóhajtok, és ráteszem a mellettem tornyosuló rakásra, közben beharapom az ajkam, mert az építmény kissé meginog. A kendőrakás a falnak támaszkodik, de ahogy egyre növekszik, a bokám magasságától a térdemig, aztán a csípőmtől a vállam magasságáig, csökken a stabilitása. A konyharuhákat az ebédlőasztalon hajtogatom, amelyet a nagymamámtól örököltem. Gyönyörű darab, faragott lábakkal, lapját fényes furnér díszíti. Egy pillantást vetek a konyharuhatoronyra, várom, hogy mi történik, de úgy látszik, visszanyerte a stabilitását.

Én azt szeretem, ha a felstószolt holmijaim stabilan állnak. A szobában takaros rakásokban sorakoznak a gyűjteményeim. Konyharuhák, könyvek, helyi újságok, műanyag poharak, hosszabbítózsinórok, magazinok, szennyeskosarak, meg egy csomó mindenféle más. Én mindennapi használati tárgyakat gyűjtök, olyanokat, amiket észre se venni, de nélkülözhetetlenek. Valaki – egy terapeuta, akihez anyám küldött – egyszer kacatosnak nevezett, de én másként gondolom. Láttam egy filmet a kacatosokról, akiken megpróbáltak segíteni. Ezeknek a szerencsétleneknek a lakása csupa felfordulás, tele van piszokkal és férgekkel. A házban kutyák és macskák kóborolnak, és mindent összekavarnak. Az én házam, az én otthonom nem ilyen. Itt minden tiszta és ápolt, annak ellenére, hogy néhány szobát nem lehet használni, mert dugig tele van a gyönyörű gyűjteményeimmel. Én folyton takarítok, letisztogatom, rendezgetem a tárgyakat, fényesítem a felületüket. Valahányszor új darabot helyezek el a gyűjteményemben, vagy kiegyengetek egy tornyot, a biztonság meleg érzete fog el.

A ház kívülről egyáltalán semmiben nem különbözik a környékbeliektől. Néhány elővárossal arrább a hatalmas bérházak kiszorítják a régi házakat, az utcák fölé tornyosulnak, és elveszik az egész teret, de az én negyedemben a hatvanesztendős házak még egymás mellett sorakoznak, mintegy a táj részeként, és nem vetnek árnyékot egymásra. Az enyém egy kis deszkaburkolatú ház, fekete cseréptetővel és krémszín falakkal. Az előkertem takarosan ki van kövezve a kis vaskaputól a bejárati ajtóig, de a fű, az igazat megvallva, nem olyan zöld, amilyennek szeretném. Néhai nagymamám kocsija, a sárga Bogár, ott áll a behajtón. Igyekszem jó állapotban tartani, mert tudom, hogy ha muszáj, ha abszolút muszáj elhagynom a házat, a járgány a legbiztonságosabb módja, hogy megtegyem. A nagymama levendulakölnijének finom illata beleivódott az ülésekbe, és ha a kocsit használom, úgy érzem: ő is itt van velem.

A ház belülről is öreg és lehasznált, látszik rajta, hogy a nagymama előtt is laktak benne, de a tompazöld laminált konyhabútor akár tegnapi is lehetne.

A nagymama mániákusa volt a rámolásnak és a takarításnak, és ezt megörököltem tőle. Ő nem gyűjtögetett, mint én, de a kis nappali eltörpülni látszik a hatalmas üvegezett antik vitrinjétől, amely tele van bohócokat és állatokat ábrázoló porcelánszobrocskákkal. Amíg a nagymama élt, gyakran segítettem neki, amikor elővette a törékeny díszeket a szekrényből, óvatosan a vízcsap alá tartotta őket, hogy lemossa róluk a port. A kezei akkoriban már nehezen mozogtak, az ízületi gyulladás megbénította testének egy részét, de azért még el tudta látni magát. Szívesen magyarázott arról, honnan származik minden egyes kis figura, mesélt azokról a hosszú utazásokról, amelyeket rég elhunyt nagyapámmal tettek. Különösen odavolt mindenért, ami a macskákkal kapcsolatos. Én nem szeretem a macskákat. Kutyát szeretnék, de azt hiszem, nem bírnám a felfordulást, ezért bár nagyon vágyom rá, nem volna jó, ha agyonnyaggatnám a szegény állatot. Szívesen nézek kutyákról szóló műsorokat, nézem a velük kapcsolatos fészbukbejegyzéseket, és valahányszor elfog a borzasztó szomorúság – ami elég gyakran előfordul –, tudom, hogy ha bekapcsolom az internetet, az meg tud vigasztalni. A kedvencem az aranysárga vizsla, de szeretem a kisebbeket is, mint a fontoskodó, fehér uszkár, akit a tulajdonosa előszeretettel öltöztetget.

Nagymama is imádta a kutyákat, de miután a kis foxterrierje elpusztult, nem tudta rászánni magát, hogy vegyen egy másikat. Ő maga húsz évvel ezelőtt halt meg, amikor csak tizennyolc éves voltam. Magasra tornyozott, hosszú, fehér hajával úgy áll előttem, mint az elegancia mintaképe. Általában kétrészes, kötött ruhákat hordott, és mindig ugyanazt a gyöngysort viselte. Anyám és én tizenhat éves koromban költöztünk be a házba. Ha jobb egészségi állapotban lett volna, ha erősebb lett volna, én alighanem elmondtam volna neki, miért nem vagyok hajlandó kilépni a házból, miért hagytam ott az iskolát, miért kezdtem el a gyűjtögetést. De akkorra már gyenge volt, és küszködve élte napjait, és tudtam: nem veheti a nyakába az én problémáimat a sajátjai mellett. Beértem annyival, hogy minden délután meglátogattam a szobájában, igyekeztem elszórakoztatni a tévében látott históriákkal, amivel olykor sikerült megnevettetnem. Állandóan hiányzik nekem, ezért minden áldott nap letörlöm a port a kredencében, ellenőrzöm: tiszta-e az üvege, és minden jól látható-e. Ettől úgy érzem, mintha itt volna mellettem. Amint végzek a kredenccel, végigmegyek az egész házon, letisztogatok minden mást, kezemben porronggyal, a fülemben dübörgő zenével. A latin tánczenétől, ami tele van dobokkal, fúvósokkal és gyönyörű hangokkal, táncolhatnékom támad.

Amikor nem takarítok, igyekszem nyugodtan és derűsen viselkedni, de vannak pillanatok, amikor felszínre bukkannak az emlékeim, életemnek egy olyan részéből, amelyet legszívesebben kitörölnék, előtör a gyűlölt múlt, és követeli, hogy foglalkozzam vele. Amikor rám tör a pánik, és a lélegzetem kapkodóvá válik, a szívem zakatol, a gyűjteményeim mentenek meg. Ilyenkor felborítok egy felrakott tornyot, és térdepelve nekiállok gondosan visszarakni megint, és tudom, hogy ez segít. Minden felrakott tárggyal és minden elkészült toronnyal egyre mélyebb lesz a légzésem, és a szívverésem lecsillapodik. Azt hiszem, ráállhatnék a gyógyszerekre, meg valami végeérhetetlen terápiára, de úgy gondolom, ez jobb megoldás. Igen, ez jobb.

Kézbe veszem az utolsó konyharuhát, félbehajtom, aztán negyedrét, tökéletes négyzetet formálok, és odahelyezem a falnak támaszkodó torony tetejére. Imádom a színek és minták sokaságát, amelyek takaros négyzetekből álló magas toronnyá olvadnak össze. Most egymás után ötször raktam fel, felraktam, aztán felrúgtam, felraktam megint, megint felrúgtam, ötször, mire a lélegzésem végre ismét normálissá vált, és a hideg szobában úgy éreztem, hogy az izzadság megszárad a testemen.

Ez most pocsék egy roham volt, de ez természetes is az után, ami történt. Örülök, hogy sikerült visszatartanom, amíg hazaértem, de amint idebent voltam, a zárt ajtó mögött, a szívemet megragadta a szorító érzés, és tudtam, hogy nem kerülhetem el a rohamot. Most egy pillantást vetek a felstószolt konyharuhákra, gyorsan felkapom a kezem, és még egyszer felborítom az egészet, és újrakezdem. A hatos jó szám. Az a legjobb, ha abszolút biztos lehetek, hogy vége, hogy a testemet görcsbe rántó pánik elvesztette hatalmát a testem fölött.

Felébe, negyedrét, takaros négyzetté.

Mit tettek velem! Mit tettem én valaki mással! Mit kell tennem most?