AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

válogatott elbeszélései 1894-1908

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-24-2

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

VÁLOGATOTT ELBESZÉLÉSEK 1894-1908

Tartalom

KRÚDY GYULA

VÁLOGATOTT ELBESZÉLÉSEK 1894-1908

BEVEZETÉS AZ IFJÚSÁG CÍMŰ KÖTETHEZ

Dal arról a bizonyos szőke művésznőről

A tarlók romantikája

Az élet nehéz

Történet a szegény leányokról

Ite missa est

A tánciskola

Az aranysarkantyús vitéz legendája

Téli szelek

Regény a bánatos Andrásról

Egy öreg legény és háza tája

Hétszilvafás uraink

ELSŐ FEJEZET Olyan bevezetésféle, mely szól a nemzetesék kirohanásáról és a tardi kalendáriumról

MÁSODIK FEJEZET A tardi fiúról és annak csodálatosságairól, amivel eme krónika hősévé kinövi magát

HARMADIK FEJEZET Utazás Tard felé

NEGYEDIK FEJEZET Juci felnő

ÖTÖDIK FEJEZET Keserű emberek, keserű világ

Nyíri csend

A tunya Zathureczky

Az asszonyfái szüret

A budai bakter

Az álmok hőse Krúdy Kálmán hiteles története

ELŐBESZÉD

A TÖRTÉNET

A LEGENDA TOVÁBB FOLYIK

A LOSONCI LEGENDA

A GAÁL LEÁNYOK

A PAJKOS KRÚDY UTOLJÁRA MEGJELEN

Hét szilvafa

Út a faluba

A furfangos kísértet

A becsületes Gombos

A szurdoki szélkakas

A holt asszony udvarlója

A babonás ing

A régi asszony varázsa

A megye vizslája

A fehérlábú Gaálné

Az utolsó vendég

Asszonyok sarkantyús csizmában

A háromlábú tyúk

Az öreg gárdista Regényes történet Mária Terézia korából

FARSANGI KALAND

COEUR-DAME

A FEHÉRASSZONY

A KÉP MEGVIGASZTAL

Az utolsó nemesi felkelés

Egy jeles mulattatóról

A főispán ebédei

A híres Gaál kisasszonyok

A báróné pipái

A legnagyobb bolond

A megye özvegye

A lord

A Gaálok álma

A Gaálok öröksége

Milyenek az asszonyok?

A lengyel korona

A geszterédi agarak

Rohi úr

Szép asszony papucsa

A ló meg a szoknya

A csipkekendő

Csörsz

Az ágyúgolyó

A gárdista bundája

A bujdosó földesuraságról

Az utolsó futóbetyár

Marosi örökösei

A pogány sarkantyúja

Ebéd után

Középkor

Zathureczky tréfája

Gólyahír

A kócsag

A zurdoki csata Korrajz a megyei életből

Hogyan veszett el a lengyel korona?

Pókhálós palackok

Mátyás király csizmadiája

Rocambole ifjúsága

Középkori álom

Családi legenda

A hóbortos Kaveczky

A lyukas tallér

Lazac

Ábrándozás

Asszonyok inspekciója

Simplex

Selyemszoknya

Névtelen csárda

Dickens úr barátai

Tavasz

Madame Louise délutánjai

Egy csúnya lány álmaiból

A legendák műhelyéből

Filkóné, a mesemondó anyóka

A mesék megmaradnak

Jézuska csizmája

Régi pesti történet

Gyurkovay hazaballag

A holt király

Ábrándok

A délutáni vonat

Az udvar

A szerelem és a játék

Poprádi szállásai

BEVEZETÉS AZ IFJÚSÁG CÍMŰ KÖTETHEZ

Amennyit írtam, amennyit szomorú voltam - az mind az én ifjúságom.

Ha láttam valamit, ha fájt valami - és mennyi sokszor fájt az, amit láttam -, akkor írtam. Némelyik írásom csak annyi, mint egy könnyű sóhajtás vagy valami álombéli hang, ami még a szívünkben cseng, ha felébredünk, és nótával virágosodik ki a szájunk. Másik meg olyan, mint a felleges égboltozat, amiből a hideg eső hull, hogy alig ismerek magamra. Akkor tán jobban fájt valami mindennél, mint máskor. Az ablakomat verte az eső, és a papiros felett árnyékok jártak, a felhők árnyéki, amiket a szél hajtott az égen.

És mindig fiatal maradtam.

Ahogy levelezem most ezeket a lapokat, amik holnap a közönség elé kerülnek, hát kissé szégyellem magam. Meg szomorú leszek. Nem az első könyvem, de mégis, mintha nem volna több. Csak ez. Amelyikbe az én ifjúságom van szép kerek garmond betűkből sorokba rakva.

Virágosak a fák, az akác kibontotta virágait, az orgona meg minden illatát felém küldi; érzem még egyszer, hogy milyenek voltak azok a sóhajtások, amikből történeteket szőttem, hogy milyenek voltak azok az álmok, az elsők, a kikeletiek. Rosszul kövezett az utca, a házak se nagyok, de alattuk fehér ruhás lányok haladnak nevetgélve; egy gyerek csigát űz ostorával, a kék végtelenben fecskék cikáznak.

Bocsássák meg ifjúságomat, szépen kérem.

1898. június

Krúdy Gyula

Dal arról a bizonyos szőke művésznőről

A minap elmerengve olvastam a fekete betűs hírlapok hasábjait, midőn egy történet villant az eszembe. Egy történet, mely ifjúkori emlék! Hogyne volna rá kíváncsi a közönség, hogy én - ilyen vén rué - vajon a "Szentek bibliájá"-t lapozgattam-e - melyben a makk alsó és a tök filkó szerepelnek -, vagy pedig a szoknya után futkostam-e inkább. Töredelmesen bevallom, hogy én cselekedtem mind a kettőt. Előszeretettel viseltettem már kölyökkorom óta a "hazai csöndes" iránt, és mivel ezt az iskola padjai alatt is gyakoroltam, onnan kitették a szűrömet, több kollégáiméval együtt, a szoknya után pedig már csecsemő koromban is futkostam, ti. igen nagyon szerettem a dajkám keblén pihenni ki az élet fáradalmait. És még most is szeretem a nőket. Szeretem csókjukat, mert édes, szeretek mélyen a szemökbe pillantani, mert ez kellemes, szeretem karcsú derékukat átölelve tartani, mert az végtelenül bolonddá teszi az embert...

És most ezen rövidke emlékbeszéd után, melyet magam felett tartottam, térjünk át arra a bizonyos kedves és szőke művésznőre, kit e sorok felett megemlíteni volt szerencsém!

1

Felteszem Önökről, hogy mindnyájan emlékszenek arra a sajnálatra méltó eseményre, mely a minapában történt és borította gyászba a kávéházak színházpolitikusait, hogy az a kedves és éppannyira bájos, mint szőke művésznő, ki iránt Kiss úr a legtisztességesebb szándékkal viseltetett - visszalépett a színpadtól.

Önök, ugyebár, kíváncsiak arra is, mi indította Kiss urat arra, hogy szándékot tanúsítson, mert mint a szíves olvasó már eltalálni méltóztatott, Kiss úr szándéktanúsítása szoros összefüggésben van a bájos művésznő szomorú elhatározásával. - Oh, mert manapság már nagyon is okosak és éles elméjűek az újságolvasók. A történeteket olvasva, melyeket írójuk sokáig görnyedve az íróasztal felett tálal fel számukra, melyeket ők kényelmesen hátradőlve karosszékükben olvasnak el, ebéd után pipázgatva, azoknak ők első sorait olvasva, biztosan meg tudják mondani a végét; sőt fiatal lánykák - kik nagy buzgalommal böngészik rendesen a lap vonal alatti részét, a vasárnapi jour-fixeken összebújva egy sarokba s megsiratva az érzékenyebb részleteket, kik néha még az iskolában tanulják "Irálytanuk"-ból a levelezés művészetét - oly nagy tökélyre vitték a történetek végének eltalálását, hogy nekik az író már hiába löveti agyon Csergedező Elemért, ha reggelfelé hazajő a klubból, s kétezer forinttal marad adós a szőke grófnak.

Azért mondom, hogy az én történetem végét is kitalálták már bizonyára, de ez nem riaszt vissza attól, hogy történetkémet, mely újságolvasás közben jutott az eszembe, el ne mondjam.

2

Felteszem Önökről, hogy nyáron is olvasnak újságot, nemcsak a hosszú téli estéken, és felteszem azt is, hogy a "Színház és művészet"-rovat iránt is érdeklődnek, hol gyakorta lehet olvasni a nyári hónapokban, hogy N. N., a "Nemzeti" tagja, vendégszereplésre ment Mucsára vagy máshova. - Oh, mert a nyári hónapokban sok minden történik olyan, mi például télen nem adja elé magát. Így: a Krisztinavárosi és a Városligeti Színkör ilyenkor minden este az Opera és a Nemzeti Színház közönségében gyönyörködik, adnak ők is premiereket, és mesés tantième-eket fizetnek a t. színdarabíró uraknak. Vagy... De minek is untatom én itt a t. olvasót példák felsorolásával, elég nagy eseményszámba megy már az is maga, hogy azok a kedves, de nem mindig tehetséges művésznők, kik erősen elhatározták magukban rálépni arra az útra, mely a milliók vagy legalábbis a "budapesti háziúr"-i címig és jellegig vezet - azok, mondom, ilyenkor vendégszereplésekre indulnak a naiv vidékre, ahol lekötelező, nyájas mosolygással fogadják a "helybeni kaszinóegyesület" által ajándékozott, tizenkét személyre szolgáló asztali lámpát és a lelkes aranyifjúság bazsarózsa csokrát. És aztán mégis elég hálátlanok a rézcirádás és rózsaszínű ellenzőjű asztali lámpást potom két forintért eladni a legelső öregneműüzérnek, és a rózsacsokrot pedig, továbbutazva, émelyítő szagáért kihajítani a coupé ablakán.

Ezt szükségesnek tartottam elmondani, hogy az alábbiak érthetőkké váljanak.

3

Felteszem Önökről, hogy bizonyosan kitalálták már azt is, hogy a bájos és szőke művésznő, ki iránt, míg én élek, a legköltőibb érzelmekkel fogok viseltetni, szinte rálépett az útra, mely a milliók vagy a józsefvárosi házak felé vezet, s mely gyakran csak rézlámpákat és hervatag rózsacsokrokat jövedelmez a rálépőnek.

Sűrű levélváltások után megegyeztek Medvési direktorral, hogy mily körülmények közt jöhetne létre a művésznő leutazása Karacsra.

Megegyeztek.

És a művésznő lelkes tisztelői (köztük én is) sűrű könnyhullatások között vallották be a kávéházi ismerős újságolvasóknak, hogy a bájos művésznő határozatlan időre el fog utazni, mert mint maga is mondá, már nagyon sóvárgott az Alföld szűztiszta, éltető levegője után. Egy háromkrajcáros képesújság fel is említette az esetet a "Személyi hírek" között.

Egy langyos és fehér nyári este, mikor az Erzsébet tér satnya, aszfaltba ültetett akácfái szomorúan tapasztalják, hogy senki sem keféli meg őket az egész napon rájuk rakódott kőszénportól - el is utazott a művésznő.

Leverten búcsúztunk el tőle a pályaháznál, hová kikísértük, és meghatottan, zsebkendőinkkel szemünket törölgetve, vonultunk be egy közeli étterembe, a "Zöld pelikán"-hoz.

4

Felteszem Önökről, hogy tudni fogják, hogy hol van az a "Zöld pelikán", hol kitűnő marhaszeleteket lehet kapni, hol a bor rettenetesen hamis (mint mindenütt), hol a pincérek tegezik a vendégeket, és pofonveréssel fenyegetik, ha nagyon meri sürgetni a piccolóját, mit két óra előtt megrendelt. Remélem, hogy ezt mind tudták Önök. Sejthetik tehát, hogyan lehet egy kis "bús muri"-t rendezni a "Zöld pelikán"-ban. Minden liter borért a szenteket kellett leráncigálni a magas mennyekből, és revolvert szegezni a csaposlegénynek, hogy legyen szíves meghajlani a csapig. Mert oh, rettenetesen lusták erre az emberek.

Elég az hozzá, hogy hajnali négy órakor rendőrökkel dobatott ki bennünket a t. gazda.

5

Felteszem Önökről, hogy az alább következőkről sejtelmük sincs Önöknek, mikor e sorokat olvassák (de még nekem sem, mikor írom).

A szőke és kedves művésznő ugyanis igen hamar visszatért a mi kedves Budapestünkre a vendégszereplésről. Sem rézlámpát, sem hervatag rózsacsokrot nem hozott magával.

- Bizonyára valami barbár, durva, műveletlen nép lakik arra, bájos nagysád? - kérdeztük kórusban, mialatt gondolatilag üdvözlő táviratokat röpíténk a kedves Karacs felé, hogy oly hamar visszaadta nekünk a művésznőt.

- Oh, dehogy, kérem! A karacsi színházlátogató közönség igen művelt, de "j o b b  s o r s r a  é r d e m e s" - mondá szende mosollyal.

Ez a fentebbi, idézőjel közé szorított, ritkított betűvel szedett epitheton sokáig nem fért a fejünkbe, de tudakozódni mélyebb értelme után a művésznőnél sértésszámba is mehetett volna, ezért is csak úgy egymás közt és a kávéházban, bizalmas újságolvasókkal hánytuk és vetettük a "jobb sorsra érdemest".

Egy rész úgy magyarázta, hogy bizonyára igen szegény és kis városka lehet az a Karacs, melynek létezéséről eddig a fővárosban igen kevés embernek lehetett tudomása, és így még általunk világhírűvé emelkedik.

Másik rész meg azt vitatta, hogy a szándék meglehet a lakosságban, de a "vezérférfiak" lehetnek semmirevalók.

Soha várost még nem emlegettünk annyira. A szőke művésznő pedig állhatatosan hallgatott, és olykor haragosan el is pirult, ha a jelenlétében vitattuk az álláspontokat.

Már annyira voltunk, hogy bizalmasan tudakozódni akartunk a karacsi "vezérférfiak" jellemszilárdsága felől, midőn egy alak, torzonborz hajzatú és sötét arcú alak tűnt fel a láthatáron: Mélyvölgyi úr.

6

Felteszem Önökről, hogy Mélyvölgyi urat kifogástalan gentlemannek tartják, és legkevésbé fognak kétkedni párbajképességében.

Mi is annak tartjuk őt, habár első találkozásunk vele nem a legáhítottabb körülmények között történt. Ugyanis akkor leptük meg őt becses személyünkkel, midőn a legelkeseredettebb küzdelmet folytatta a bájos és szőke művésznő otthonának Cerberusával, a hű és borravalók után sóvárgó Johann-nal.

Mikor beléptünk, éppen akkor hangzott el a művésznő parancsszava:

- Johann, tegye ki a szűrét az ábrándos semmirevalónak!...

És Johann ádáz és igen tettleges tusa után foganatosította is a parancsot.

Mikor már a fönnebb érintett gentleman a küszöb előtt fekve ábrándozott az élet sivárságán, a rongyos szolgahad szemtelenségein, és általában mindenről, mi összefügg e sajnos kidobatással - csak akkor kegyeskedett bennünket is észrevenni a művésznő:

- Ah, uraim, rosszul jöttek. Fáj a fejem. Nem fogadhatok! - És ingerülten távozott a szomszéd szobába.

7

Felteszem Önökről, hogy ily körülmények között ugyanazt tették volna, mint mi, hogy lehangoltan ballagtunk át a szomszédos sörcsarnokba. Útközben hangzottak megjegyzések és nézetek, hogy a művésznő haja tulajdonképpen nem is szőke, hanem a legrikítóbb veres, és hogy a szája nagy, fogai feketék.

A kidobott urat már ott találtuk a sörcsarnokban, egy pohár sör mellett folytatva tűnődését, melyet a küszöb előtt kezdett el.

Csakhamar megbarátkoztunk, és Mélyvölgyi úr áthozatta a sörét a mi asztalunkhoz. És úgy éjfélfelé igen érdekes információkkal szolgált nekem e tárcacikk befejezésére. Sötét hangon mesélte el, hogy a művésznő azért jött tulajdonképpen oly hirtelen vissza körünkbe, mert Karacs kicsinynek bizonyult neki és a Medvési-trupp primadonnájának.

Mindjárt az első este összevesztek, és a bájos művésznő a másnap reggeli gyorsvonattal visszautazott a fővárosba. Mélyvölgyi úr, ki a súgó hivatását teljesíté ez estén, és így egész közelről szemlélhette a bájos angyalt, csupa szerelmi szonetteket dalolgatott neki a Corneville-i harangokból.

És a másnap estét Mélyvölgyi a színház helyett, hova hivatása szólította volna, a karacsi vasút indóházában tölté, mivel a tíz óra harminc perces vegyes vonattal szándékozott a szőke művésznő után zónázni. És szándékát meg is valósítá.

Még annyit tartott megjegyezni méltónak, hogy ő és a veszekedő primadonna hitvestársakul vannak beírva a mátrikulába.

8

Felteszem Önökről, hogy most Kiss úr után fognak tudakozódni tőlem, kit az I-ben voltam szerencsés megemlíteni, definiálva őt mint olyat, ki tisztességes szándékokat szokott táplálni.

Kiss úr csak azután jött, egy Liptó megyei földtulajdonos személyében, miután Mélyvölgyi urat - saját kérelmére - sikerült beprotegálnunk a Városligeti Színkörbe, hol most megelégedetten, de önérzettel foltozza a díszletekül használt és kilyukadt erdőrengetegeket és középkori vaslovagokat, mert boldogabb időkben a szabómesterséget folytatta ő.

Kiss úrnak pedig hivatása e történetkében, hogy elvegye a bájos és szőke művésznőt, ki iránt mi oly nagyon lelkesedtünk, és hazavigye Liptóba gazdálkodni, azon a kevés "ősin", mi megmaradt.

(1894)

A tarlók romantikája

Pitymallik.

Lassan halványul el a keleti ég alja, s a szürke, ősziesen szürke és átható levegőben csodálatos rezgéssel ébred a hajnal. Feketének látszanak a rétek, s az útmenti fák szomorú sóhajjal, szinte fájdalmasan rezdülnek össze a hajnali nedves szellőben. Csend van. Még alszik a madár, korán van. A felszél nagy, szürke fellegeket kerget végig a homályos égboltozaton. A fellegek futnak a láthatár fölé, s alul csomóba torlódnak össze, és alattuk aranyosan, szinte szelíden csillan ki az első napsugár. Olyan csendes, melankolikus az egész táj. A légben már benne van a közeledő ősz csodálatos szürke lehelete. Olyan szomorú, olyan fájdalmas ez!...

A napsugár lassan kalandozza be az egész határt. Hideg ez a napsugár és homályos fényű. Nincs benne szín, nincs benne élet. Szinte közönyösen, rezignáltan, mozdulatlan csöndességben marad az egész világ. A csőszház fehér falán gyenge töréssel hajlik meg a fény, az eresz alatt csicseregve dugja ki fejét a fészekből egy szerelmes fecskepár. Aztán párosan húzódnak vissza a meleg fészekbe, koronkint pettyegve mondanak egymásnak valamit. Bizonyosan arról beszélnek, hogy nemsokára elhagyják a szelíd otthont.

Az eperfa sűrű lombjai között csiripelve ébred egy szürke komédiáscsalád: a csőszház verebei. Az öreg veréb, amelyik a legszürkébb és a legkopottabb, óvatosan ugrik ki a lombok közül. Fáradt, tunya repüléssel száll a kút kávájára. Körülnéz a világban, megborzolja kurta csőrével tollazatát. Ez nála az öltözködést jelenti. Aztán visszaszáll a fészekbe. Hangos csiripeléssel hozza magával a kicsinyeket. A fecskék kinéznek a különös zajra. Kicsúsznak a fészekből, aztán éles ívekben hasítják végig a levegőt.

A csősz pedig előjött valahonnan a ház mögül. Azt nem tudja senki, hol alszik a csősz. S ez azért van, hogy a tolvajok még éjjel is féljenek tőle, hogy előugrik valamelyik asztag mögül.

A csősz észrevesz minket. Illemtudóan köszön:

- Pálinkás jó reggelt az uraknak!

- Adjon isten, öreg! (A csősz mindig öreg.)

Illemtudóan húzza meg a feléje nyújtott pálinkásbutykost. Az ital melegen kortyan meg a csősz torkán. Reggel jólesik az ilyesmi.

- Hát van-e sok nyúl, öreg?

- Nyúl van, lőni is lehet, de az engedélyt kérem először! - szólt a csősz, és leakasztotta a szegről a táskáját, amelyiknek szíjáról nagy, rezes tábla hirdeti a város címerét. A kötelesség mindig az első!

Ebben igaza van a csősznek. A kötelesség csak az első, de a pálinkásbutykos legelső. Ha előbb tudakozódott volna a vadászjegyek iránt, és azután ivott volna, az már a hivatalos tekintély rovására menne. Mert a csősz, ha a táska nincs az oldalán - semmi. De mikor ott van a vállán a rézcímeres táska, akkor már hivatalos személyiség, mezei őr, a neve Nagy József. Az inge kék, a mellénye pitykés, a kalapja zsíros, mint a kanászoké: ez a csősz.

A csősz rendbe hozza magát, mert velünk jő. Ő tudja, hol a sok nyúl, ismeri az egész határt, mint a tenyerét. S ezért kap a csősz tőlünk egy ezüstforintost, inni és enni, amennyi kell, és minden második nyúl az övé. Hát nem jó foglalkozás ez? Augusztus 15-től így megy a csősznek mindennap, míg csak le nem esik az első hó. Akkor megritkulnak az üzletbarátai. Leszáll a taksa, először egy fél forintra, aztán két hatosra, december végén egy szivarcsutak is értéket képvisel. S ez azért van, mert decemberig megritkulnak a vadászok is meg a nyulak is. A vadásznak elfagy a lába, vagy lelohad benne a szenvedély, a nyúl hasonlóképp beleun az örökös puskadurrogatásba, s leül a hó tetején a hátuljára, és a bajuszát pödri a vadász előtt. Az ilyen nyúl csak a kezdő vadászoknak való, az öreg, tapasztalt vadász restellné lelőni, és inkább otthon marad, és süti a makkot a kályha mellett.

De ilyenkor még kéjes érzés a vadászat.

Elindulunk. A csősz elöl megy. Van egy ujjnyi pipája, azt szortyogtatja, és hegyeset köpköd tőle.

A nap felkapaszkodik az ég peremére. Erősen tüzel, de ilyenkor augusztus közepén már nem érezni a melegét. Csodálatosan mély az ég, olyan mélykék, hogy elvesz benne a gondolat. Az ijesztő nagy, szürke fellegekből szelíd bárányfelhők válnak, amelyek puhán és végtelen bájjal húzódnak feljebb, mindig feljebb a végtelen kék ég mélységébe, míg lassan elhalványulnak s elmosódnak, eltűnnek a kékségben...

Kutyacsahintás hangzik.

Egy szürke füles tűnik fel a dűlőúton. A csősz tűhegyeset köp, s elereszti a kopókat. A nyurga kopók csaholva kapaszkodnak a nyúl után. Köztük egy apró dakszli nyivákolva rohan.

A kutyacsaholásra megrettenve ugrik ki egy másik nyúl a sötét lucernásból. Rémülve vág neki a fekete szántásoknak, a füle a hátához simul, ahogy fut... Nagyot durran egy puska, hogy visszhangzik belé az egész határ. Vijjongva emelkedik fel egy vércsepár a tarlóról. A reggeli szellő tovaragadja a cső elől a füstöt. A nyúl még egy kétségbeesett ugrást tesz, de dörögve szólal meg a második cső. A nyúl eldől a fekete szántásokon. Rugdalózik, aztán elnyúlik. A szemek fényesen csillognak össze, s mindinkább távolodik a kopók csaholása, és a légben, a tiszta augusztusi levegőben hosszú gomolyokban száll a szürkülő tarlók felett a puskák füstje; kéken, melegen, puhán enyészve el a messzeségben...

(1895)

Az élet nehéz

1

A betegség az élet átka. Mikor már nagyon kezdünk elbizakodni, és igen-igen sokat tartani magunkra, s emberi gőggel erősnek és legyőzhetetlennek hisszük magunkat, jő a betegség, földhöz vág, megkínoz, meggyúr, megpuhít, és csak akkor bocsát el, mikor ismét alázatosak és szerények leszünk.

És olyan a betegség, hogy nem lehet vele alkudni. Jön kérlelhetetlenül. Hiába mondjuk neki, hogy majd holnap, majd a jövő esztendőben, jön akkor, midőn legszebbnek látjuk az életet, ragyogónak a földet, s boldognak tudjuk magunkat, jön akkor hirtelen, kárörvendve. Birkózunk vele egy napig, két napig, nem akarunk róla tudni, úgy élünk, mint máskor, de végre mégis ő lesz a győztes. Ráül a mellünkre. "Te gőgös, büszke ember! Látod, mi vagy? Ismerd be, hogy semmi sem vagy, csak por, semmi más! Nem ismered be? Jó!"

Akkor elhívja az egyik szolgáját, a lázt. Orozva, leskelődve tör ránk. Először csak a simogatását érezzük; bágyadtan alszunk el simogatására. Csak ezt várja, hogy torkon ragadjon. Az alvó emberrel könnyű elbánni. Gyilkol a galád reggelig, cseppenkint öldösi meg bennünk az életerőt, hanem a sötétséggel eltűnik. Akkorra előkerül a betegség másik szolgája, a gyengeség.

Egy szelíd arcú apácanövendék ez. Titkon suhan elő, csak napok múlva tudjuk meg jelenlétét. Először nehezünkre esik megfordulni az ágyban. Azt mondjuk: "Ellustultam a sok heveréstől. Holnap felkelek."

A gyengeség nevet magában. Másnap a karunkat nem bírjuk felemelni, s a toll kiesik az ujjaink közül, harmadnapra már mozdulni sem tudunk. Éjjelenként a láz pusztít.

S ez így megy napokon.

A betegség vigyorog a szoba sarkában:

- Ember, még most sem adod meg magad?

Én azt mondtam: - Nem...

2

Igen, a láz üldöz éjjel-nappal, és ilyenekre tanít. Gondolom, kiszívja belőlem az utolsó csepp életerőt is, az agyamból a vért, a gondolaterőt, s mint egy kiaszott spongya, üres és tartalmatlan lesz az agyvelőm.

Most elhagyott egy kissé, de tudom, itt leskelődik. Vár, hagy pihenni, hogy annál nagyobb erővel törhessen rám.

Odakünn esik az eső. Ősziesen, suhogva, csendesen. Ahogy elnéztem a vég nélküli, nedves vízfonalakat, amint halkan, nesztelen pocsogással simulnak egymás mellé itt a szürke légben, háromemeletnyi magasságban az utca felett, sejtelmek lepnek el, melankolikus, bús sejtelmek, amelyek néha máskor is keresztülboronganak lelkemen a júliusi nap aranyosan lángoló nappalain. A mulandóság érzete ez. Még ugyan augusztus van, a bájos, aranyos nyárutó s talán holnap vagy még délután ragyogva, diadalmasan szökik ki a nap az esős fellegek rongyai között - s az emberi lélek csodálatosan bizarr alkotása mégis sejtelmeket, búsan szomorú sejtelmeket ébreszt föl a közeledő őszről, sárguló lombokról, mulandóságról. Nem tudunk többé úgy örülni a napsugárnak, nem a balzsamos nyárnak.

Valaki kopog az ajtón. Szerényen, halkan. Bevárja az ajtó előtt, míg megszólalok.

- Szabad.

Lábsúrolás következik erre. Megnyílik az ajtó. Aki bejön, az Kun Péter néptanító. Az én falumból.

Köszön.

- Adjon Isten, Kun Péter. Üljön le. Mi jót hozott?

Leül. Körülnéz. És megszólal.

- Betegnek tetszik lenni?

- Igen, öreg.

Megmondom neki a bajomat. Kun Péter medicinát mond. Az biztosan használ. Ő tudja. A pesti doktorok kontárok. Ezt is tudja. És ugyanezt tanácsolná, ha tudná a bajomat ő is, a nagyasszony.

- Igen, megvan az anyám?

- Kérem, csendesen, mint falun az emberek. Üzeni, hogy éppolyan legyen az egészsége, mint az övé, kérem. De látom, hogy másként vagyon. De az nem baj, kérem, a láncvirág gyógyít. Egy fél liter vízben és melegen. Úgy jó.

Kun Péter, ez egy öreg falusi mester. Az ábécét nála tanultam. De régen. És egészséges mindig, csak a szemei gyöngülnek, és az a baj.

És szól így:

- Kérem, ahogy az ember vénül, mindig nagyobb gond lesz az élet. Érezni kezdem, hogy súlyos feladat élni. Mert, kérem, tele van akadállyal az az ösvény, amelyiken más ember nagyon könnyen végighalad. Én immár hatvannyolcadik esztendeje taposom, és mindig akadályokkal.

Mondom, hogy igazán nehéz az élet. - Péter mester közelebb húzza a székét, és gyorsabban szól. Mintha énekelne a beszéde. A sok tanítás, gyereknevelés... Haragusznak arra az istenek, akit tanítónak szül az anyja.

Kérem. Tizenkét esztendeig a gimnáziumban és két évig az egyetemen eminens voltam mindig. Eminens, kérem. És egy szegény néptanító lettem. Azt mondták akkor, hogy rossz a természetem. Dacos vagyok és igazmondó, azaz így szóltak: "Nincs modorod, Kun Péter." De hát mi az a modor, kérem? Most már, ötven esztendő múlva megtanultam, hogy a jó modor az, ha nem mondunk mindig igazat. Néha ugyan lehet, de legtöbbször nem, különösen akkor nem, ha kárunk lesz abból. Mert, kérem, nem igaz ám az a deák mondás, hogy Fiat justitia, pereat mundus. Aminthogy sok minden nem igaz, ami deákul van. Legyen igazság, vesszen a világ! Igen szép, de nem lesz igazság soha, a világ sem vész el, hanem beverik a fejünket, azaz megkap a sors, és eldob Liptóba, pokolba, néptanítónak.

Kérem, ötven esztendő sok. És mindig gyerekekkel vesződni! Még több. Szakállas, bajuszos emberek ma a volt növendékeim. Egyik-másik őszül. Vénember. Tehát azt mondta Koczka úr otthon, a nótárius, hogy menjek az alispánhoz, a vármegyére. Megérdemlek valamit, hogy annyi gyereket tanítottam az írás mesterségére.

Hát kérem, a múlt hónapban elmentem. Igen sok órát köllött várni, míg a tekintetes alispán úr kegyes színe elé juthattam... Kérem, tetszik ismerni a mi alispánunkat? A gőgös, büszke Krotnayt? Igen büszke a szegényhez. Belépek. Rám kiált.

- Mit akar?!

Hát, kérem, elmondtam csendesen a mondókámat. Egyszer közbeszól:

- Igazat mondjon, hallja, ötven esztendeje tanító?

Kérem, sohasem szoktam hazudni. És erre megmozdult bennem valami. Abból a régiből, a régi szerencsétlenségből. Kiegyenesedtem:

- Ha nem hisz az úr, járjon utána. Különben nem kértem semmit. Alászolgája.

És otthagytam. Hallottam, hogy utánam kiáltotta:

- Nézd a vén bolondot, hogy szalad a fejével a falnak!

Hát persze hogy a falnak szaladtam. De míg hazáig értem, azt hittem, megöl az indulat.

Otthon, ahogy elmondtam a dolgot a nótáriusnak, azzal biztatott a jó ember, hogy még a nyugdíjamat is elveszthetem, mert az alispán úr nagy úr.

- Nagy úr? Akármilyen úr, de az én becsülettel megszolgált nyugdíjamat el nem veheti - mondtam. Van még igazság. És, kérem, feljöttem ide az igazságot keresni. Egy kis segélyt szeretnék kapni. Mert igazán nehéz, nagyon nehéz az élet.

Nehéz, tudom. S biztattam Kun mestert, hogy az igazságot bizonyosan meg fogja találni.

3

És azóta elmúlt öt nap. Péter mester eljött mindennap. Mindennap fáradtabban, kimerültebben. Az első nap a miniszterhez küldték. Ott őgyelgett reggeli kilenc órától késő délig az előszobában. Akkor megkérdezték tőle, hogy mit akar.

- A minisztert keresi, öreg, a minisztert? Hiszen az nincs itthon, elutazott. Menjen az ügyével az államtitkárhoz.

Ment ahhoz, de ma elutazott az is, mielőtt Kun Péter csak a színét is látta volna.

Itt ült az ágyam előtt, és halkan, töredezve beszélt az öreg falusi mester. El volt fáradva nagyon-nagyon a sok hercehurcába.

- Kérem, hazamegyek, és nevelem tovább a tót gyerekeket magyarnak. Egyszer mégiscsak mondani fogja valaki, hogy derék ember volt az öreg Kun Péter, ha meghaltam. Ha más nem, az a bajusztalan gyerekember, akit segédtanítónak küldött hozzám a nagyságos tanfelügyelő úr. Ő már úgyis többet tud, ő modern, és úgy tanít: modem szellemben. Csak az a baj, hogy a gyerekek nem tanulnak meg sem írni, sem olvasni, másképp kitűnő az a modern rendszer. Hát ez a fiatalember fog örülni, mert a helyemre kerül.

Igen szomorú volt az öreg, s lehangolttá tett engem is a baja. Nagy, igen nagy baj szegény embernek lenni, mert az élet a legsúlyosabb feladat a földön.

(1896)

Történet a szegény leányokról

1

Ez a mi utcánk, a Fekete Szűz utca, a világ legcsendesebb helye. Az utca végén a templom; régi, többszáz esztendős, együtt született az utcával. Akkor belevette magát e helyre az ájtatosság és istenes magaviselet. Azóta mindig így van. Itt lakik a pap, az egyházi férfiak és mindazok, akik istenes magatartásukkal rászolgáltak arra, hogy helyet foglalhassanak a presbiteri padsorban vasárnaponkint, s helyeslőleg bólingassanak onnan prédikáció közben a lelkész úr szavaira. A többi népség ezt a bólingatást a presbiteri padsor után csinálja, miután e kiválasztottak csak tudják, hogy mikor kell a lelkész úr oktatására fölhúzni a szemöldököt magasra, egész a homlok csúcsáig, ami azt jelenti, hogy nem egészen alkalmazkodnak a prédikációhoz, avagy helyeslőleg bólintani, ami megelégedést és lelki gyönyörűséget jelent.

Tehát ez az utca a csöndes és ájtatos hely. Az emberek beleszületnek ebbe a templomos hangulatba, benne élnek, és belenevelik a gyerekeiket. Itt nincs éjszakánkint duhaj kurjongatás a zöld zsalugáteres ablakok alatt, a bakter itt szundíthat nagyokat, nem zavarja őt ez időtöltésben senki.

De azt ne tessék gondolni, hogy virágtalan és általában szomorú ez a hely, leányok is laknak ebben az utcában. Itt mindjárt a jobb sarkon, ama hegyes tetejű, zsindelyes házban Fabriczius uram, becsületes szűcsmester - foglalkozására nézve - neveli két gyönyörűséges virágszálát, tovább Vég Tamás, ki első nótárius a városnál, szintén két ártatlan hajadonnal. És így tovább, akad mindenütt, ha még csak iskolás fruska is. A leányok muskátlis cserepeket raknak az ablakba, a zöld zsalut felbillentik egy kissé, és úgy néznek ki tavaszi napon délutánokon a jövőmenőkre. Halk zümmögéssel csacsognak, nevetgélnek és sugdosódnak olyan dolgokról, amit csak leány ért meg.

Valaki jön az utcán. Könnyed, neszelő léptek hangzanak fel, a leányok a muskátlis cserepek mögé bújnak. S lenn az utcán közelebb hangzanak a szapora, kecses lépések. Egy leány halad el az ablak alatt. Nem néz föl sehová, sehol sincsenek barátnői. Hidegen fordítja félre az arcát, nem látja, de sejti leányos ösztönével, hogy most őt nézik, nézik mindenfelől csipkelődő, kíváncsi leányszemek.

Mintha egy gúnyos, de meglepetést kifejező ah lebbenne végig a nyári levegőben, végig az egész utcán, a leányos házak ablakaiból.

A leány pedig, aki az utcán halad, fruska még, rövid ruhás, de kifejlett, bájos és szép, sőt nagyon szép jelenség, nem néz sem jobbra, sem balra; siet. Ez a leány Vass Terka, szebben: kilényi és szentmarjai Vass Teréz; azok a leányok pedig, ott, az ablakok mögött, csak kisvárosi polgárleányok, pletykázó, pénzes polgárleányok, akiknek nem szabad bizonyos regényeket olvasni, s lesütött szemmel haladnak el a férfiak mellett, de néha és titokban ábrándoznak, mintha egy aranyzsinóros atilla s egy fényes, igen kellemesen csörgő kard, no meg a hozzávaló hetyke bajusz és mosolygó szem emelkedne ki az ábrándok rózsafelhőiből.

De ez a Vass Terka? Ez nem közéjük való. Ő nem fél egyedül járni az utcán, dacos egykedvűséggel néz el a férfiak feje fölött. S a járása nem csoszogó, alázatos, de fürge és ruganyos, mint az őzé, és ezért igen bájos. A tavalyi blúz mintha megfeszülne termetén, itt-ott stoppolások látszanak rajta, de ez nem tesz semmit.

Vass Terka kiér a kisváros egyedül kövezett utcájára. Elhalad az apró cukrászbolt előtt.

A garnizon lompos, ásítozó bakatisztecskéi bambán és csodálatosan kíváncsi arccal néznek utána. Kérészy Ubul, ez az elszegényedett, vén fertálymágnás, aki monoklit hord a bal szemén, de senki sem tudja, hogy miből él, gyönyörködve dörzsöli össze a kezét, s a tisztekhez fordul, akik szerinte az egyedüli tisztességes emberek ebben a rongyfészekben. Mosolyog és henceg:

- Ez a leány! Ismertem az anyját is. Ezelőtt húsz esztendővel a menyasszonytáncot én jártam vele künn a bélteki kastélyban. Az apjuk alispán volt, hanem - s ekkor szomorúan, de mélységes természetességgel legyint a kezével a vén dzsentri -, de tudjátok, a krach... Igazi jukkerleány azonban! A vér, persze, a vér!

2

Azonban az mind igen régen volt, amiről Kérészy Ubul emlékezik. Körülbelül... No, igen sok esztendő előtt. A Vassék kiskirálysága, az a jó televény, több ezer holdacska tömérdek messze úszott a mától, oly messze, hogy a három árván maradt Vass leány ma igen szomorú viszonyok közt él itt a Fekete Szűz utcában, egy bizonyos Bú Tamás nevű varga zsindelyes házikójában. Az első két szoba a három leányé, itt pereg a varrógép, hátul a varga zakatol mesterségével. Mert mit tegyen három leány, ha árvaságra, szegénységre jut? A varrógép kenyeret ád, és ha e kenyér barna is, de jóízű, ízletes a kávé is.

Mikor a leány azt látja, hogy az apja első úr a vármegyében, és udvarlók rajongják körül, nem gondol a férjhezmenéssel. Amália, ő a legidősebb, egymás után utasította vissza a kérőket, bár... Igen, igen, ma már, mikor Máli lett belőle, meg lehet vallani, hogy volt egy Károly nevű aljegyző a megyénél, aki néha tetszett neki, sőt egyszer sokáig néztek is egymás szemébe a kertben, egy kis zöld padon, de közbejött Madame Agathea a kötéssel:

- Bon jour, mon cher aljegyző úr! - intett már messziről mosolyogva a koros francia hölgy. S megcsörrentek a horgolt fél kesztyűk között a kötőtűk, egy gyermekfő nagyságú pamutgombolyag és egy félig kész piros csíkos, fehér harisnya hullott a földre, éppen az aljegyző úr lábaihoz. A barna, hetyke bajuszú fiú szolgálatkészen hajlott utána, s Madame legbájosabb mosolyával ült le a zöld kerti padra, Amália és Károly közé. A társalgás megindult, Amália azonban szórakozottan figyelt tovább egy lomblakó kis madarat, amelyik halkan flótázva bujdosott a galagonyakerítésben... Az a piros csíkos, fehér harisnya okozta, hogy ma itt görnyed a varrógép fölött, s néha, ritkán, holdvilágos estéken ábrándozva néz a világos éjszakába, de hirtelen eszébe jut, hogy cikóriát elfelejtett tenni délután a kávéba... Mert, Istenem, miről ábrándozhatik a szegény, megvénült leány? Miről, miről? És hasonló Liszkának is a története. Liszka itt dolgozik a másik ablak mellett. Gyönyörű dolgokat hímez és horgol. Miután nincs baja a varrógéppel, meghízott, többször jókedve is van, ilyenkor szeretne dalolni, csak halkan, csak dúdolgatva, egészen csöndesen... De Máli int csontos kezével a másik ablakból, s így szól:

- Hadd el! Azt akarod, hogy ezek pletykázzanak rólunk?...

Máli viszi ugyanis a háztartást, Liszka abbahagyja tehát a dalt, és szomorú lemondással hajlik ismét a hímzőtábla fölé. Ó, mert ő sem szeretné, ha azok a polgárleányok pletykáznának róluk. Bár nem veszik őket semmibe, a kilényi és szentmarjai Vass kisasszonyok, de vajon célszerű volna-e azért pletykára adni okot?

És itt Teréz, akinek jövője van! Már csak őérte is óvakodni kell minden pletykától. Máli ezt jól tudja mind, tudja, hogy Teréznek jövője van, hogy ők sem fogják soká hajtani a varrógépet, dolgozni a vért szipolyozó kereskedőnek, mert Teréz napról napra nő, és minden hajnalhasadás új rózsát fakaszt az arcán.

Mert a dolog így áll. Máli fölteszi a kérdést magához, hogy ha például jön egy gavallér, egy báró, vagy mondjuk, csak egy kamarás is, egy igazi úr, vajon kit fog választani? A pénzeszsák szűcsmester Ibolykáját, avagy Vass Terkát, aki igaz, hogy szegény, de a név nem pótolja-e a sok összehalmozott, fülledt bankót és penészes tallért az igazi gavallér előtt?

Így gondolkozott Málcsi és Liszka, és mert Teréz volt a család reménye, e nyáron Teréz tánciskolába került. Igaz, hogy csak Andercs úrhoz, ahova csak iparosleányok és bolti lovagok járnak, de Teréznek nem szükséges őket észrevenni, s a tánc, mint Málcsi ezt jól tudta, egy egész hozományt képvisel egy szép, kedves és főként úri leány részére.

Teréz tehát megkezdte a tánctanulást Andercs úrnál.

3

Andercs úrnak alkonyattal nyílt meg az iskolája. Napközben a táncmesternek más foglalkozása van. Így nyári időben, világos, hosszú estéken, mikor száraz az udvar, miért ne csinálhatna tanfolyamot a táncból egy hozzáértő ember? Ő nappal bosnyák pipákat és szivarszopókákat farag, de este leteszi a bőrkötényt meg fúrót, és ellejti a négyesből az első figurát, aztán csattogtatja a tenyerét, s az ütemre vaskos szorgalommal igazodnak a párok. A hölgyek megfogják a kötényüket, Andercs úr ritmikusan énekelve vezényel:

- Eperfától akácfáig. Akácfától eperfáig...

Egy fiatalember hegyesen fütyül. És mindez az egész tanfolyamra egy forint és negyven krajcár. Gyermekek kilencven krajcárért. Andercs úr művész, mindenesetre hosszú hajat hord, amit lépcsőzetesen nyír meg a tükörből, ha vállánál tovább ért. Kicsi és fürge, de mintha hibázna egy kereke, szóval, művésztemperamentum.

Midőn Terka egy este hazafelé indult, egy fiatalember csatlakozott hozzá. Így szólván:

- Naccsádkám! Ugyebár, megengedi, tisztelt kegyed?

Terka gúnyosan kacagott föl.

A fiatalember nagy, vörös kezeit dörzsölgette, s tetszőleg rázogatta a lábát.

- Naccsádkám igen virgonc, és én is az vagyok. Nevem Kiss Mihály...

Terkának tetszett ez a mulatság.

- Lakatos?

- Nem. Férfiszabó Ficzkai úrnál. Igenis.

Terka elfordult.

- Nincs szükségem arra, hogy hazakísérjen.

És elindult Terka. De Kiss Mihály férfiszabó nevetett a háta mögött. Hítta a pajtását:

- Gyere csak, Pereczes Jóska! Nagyszerű ez a kis begyes! Nagyszerű...

Híttak egy másik fiatalembert. Elmondták annak is a dolgot, s együtt nevettek.

Terka vérvörös arccal, csillogó szemmel rontott rá a nénjére, ahogy hazaért:

- Te, én nem megyek többet a tánciskolába!

Máli bámulva nézett rá:

- Hát az egy forint negyven krajcár? Hiába fizettünk?

Terka ledobta magát egy székre. Nagyon dühös volt. Haragudott mindenkire, különösen a nénjeire, akik azt akarják, hogy táncolni tanuljon, és haragudott Kiss Mihályra, a szabóra.

Máli fölemelkedett a karosszékből, ahol eddig ábrándozott, s hosszú léptekkel kezdett járkálni a szobában. Összefonta a hátán a két kezét, s igen komolynak látszott. Liszka gömbölyű termetével összehúzódott a pamlag sarkában. Nem szerette, ha komoly hangon beszélnek körülötte. És ez a Máli nem nevet soha. Az est leereszkedett a városra, a hold a tetők fölött kalandozott. Liszka fázósan húzódott össze a pamlag zugában. Nem szerette a hideg, fényes holdat. És most oly komor e csend, mintha családi törvényszéket tartanának. Pedig egyszerű a dolog. Terka nyakas, de nem szabad engedni neki, mert ím a jövője... A jövő! Tánc nélkül jövő? Az nem lehet.

Máli komoran állt meg Terka előtt, aki lehajtott fővel várta a zivatart. A vénleánynak azonban szokatlanul szelíd volt a hangja:

- Megsértettek?

Terka a fejét rázta.

- Hát?

- Egy szabó haza akart kísérni.

- Ennyi az egész?

- Ennyi.

Máli összecsapta a kezét:

- Ó, te liba!...

Terka ezt sértésnek találva, dacosan mormogta:

- Nem vagyok liba, jegyezd meg...

A vénleány azonban hevesen kezdett gesztikulálni:

- De igenis az vagy! Ily csekélységen megakadni! Egy Vass Teréznek! Hát annyira gyermek vagy, hogy nem tudod fölfogni, hogy neked, érted, neked, az ilyen ripőköket észre sem szabad venni! Egy szabót, egy... egy kecskét!

Teréz elnevette magát. Nevetett Liszka is, de csak szelíden és álmosan.

Máli simogatni kezdte a Teréz aranyszőke fejét:

- No látod. Alkudj meg a körülményekkel, kis bogaram, s akkor jövőd lesz. Az úri tánciskolába nem mehetsz, mert az drága, és ha idejársz, azt nem tudja meg senki. Azok nem számítanak. Ne légy gyermek. Nem szabad ily csekélységeket észrevenni, mert a jövőd...

És így folyt tovább. Ez a jövő arra bírta Terkát, hogy másnap este megint csak elment a tánciskolába.

4

Megeredt az eső. Gyors, zuhatagos nyári zápor, messziről villámlott és dörgött hatalmasokat. Majdnem éjszaka lett, és Terkát, ahogy a tánciskolából haza igyekezett, útban érte a zápor. Fölkapta a ruháját, és erősen sietett.

De ím, ahogy kifordul a Fehérhajó utcából, úgy hallja, mintha valaki gyorsan lépkedne utána. Kissé megfordul, s a szeme szögletéből hátranéz. Egy esernyős fiatalember. Már ideér mellé. Köszön, és ajánlja az esernyőjét.

Terka egy pillanatig habozva néz a fiatalemberre. Az mosolyog szelíden és kedvesen:

- Bocsánat, de... Én ismerem már régen nagysádot látásból. Ó, igen régen. Kemény, főispáni titkár vagyok, doktor Kemény Béla...

Terka az esernyő alá lép. És kicsi híja, hogy el nem rebben az ajkáról:

- Én is ismerem látásból...

De nem mondta. Mert a fiatalember csinos rendkívül. Pesten fogalmazó volt a minisztériumban, s micsoda karriert csinál még! Ott lakik a Fekete Szűz utcában ő is. Gyakran látják egymást.

Most sietnek. A fiatalember apróságokról beszél. Teréz néha igent és nemet mond.

- De ön, doktor úr, egészen megázik - szól egyszer Teréz a fiatalemberre pillantva.

Kemény mosolygott, de igen szelíden és ártatlanul.

- Nem tesz semmit! De egy mód van...

Mosolygott ismét Teréz, és a Kemény odanyújtott karjába kapaszkodott. Így mentek egymás mellett. Teréz úgy érezte, hogy jókedve van. Ritmikusan lépkedtek, s úgy találta, hogy Kemény néha gyöngéden, alig észrevehetően megszorítja karját. Nem bosszankodott, sőt, ki tudja, miért, jólesett neki.

Már itt jönnek a Fekete Szűz utca elején, a templom mellett. Úgy találják mind a ketten, hogy egy kissé gyorsan jöttek. Egymásra néznek, s mintha bizalmas, meleg és jókedvű mosolygásba csillogna össze a szemök.

- Honnan jött most? - kérdé Kemény.

Terka gondolkozott egy pillanatig. Ilyenkor szabad hazudni.

- Egy barátnőmnél voltam.

A férfi gyöngéden megszorította a karját, s gyermekes mosollyal kérdé:

- És mikor látogatja meg ismét a barátnőjét?

Teréz halkan, mint egy turbékoló gerlice, kacagott. De ismét egymásra néztek, s mosolyogva csillogott össze a tekintetök. Terka vakmerően mondá:

- Holnap és...

- Nos? És?

- Semmi. Itthon vagyok.

Egy pillanatig szembeállottak a záporban. Terkának meztelen kezére csöppent egy hideg esőcsepp. Erre összerezzent. Mondani akart valamit, de csak a kezét nyújtotta a férfinak.

Kemény hirtelen előrehajolt. Közel, egész arcához, úgy suttogta:

- Mondja, Teréz, mit akart az imént mondani?...

Fogta a kezét, és a leány érezte, hogy az a kéz meleg és puha, azonban férfiasan izmos is. De elfordította az arcát. Halkan felelt:

- Majd megmondom máskor... Holnap. Jó éjszakát...

A férfi fölemelte a Terka kezét, s le is hajlott egy kissé, és úgy csókolta meg.

- Jó éjszakát.

De, Istenem, aludhatott ez éjszakán Terka nyugodtan? Igen sokat gondolkozott azon, vajon szóljon-e a nénjének az új ismeretség felől. Fölöslegesnek találta azonban.

De a kezét, a jobb kezét néha fölemelte az arcához, s végigcirógatta vele az arcát ott, ahol Kemény doktor megcsókolta.

Miért?

Istenem, ezt nem lehet kérdezni, és végre is Terka sem tudta, hogy miért.

5

...Igen, és egy délután - már sokára, két hétre - Teréz kirukkolt a nénje előtt az új ismeretséggel.

Máli egykedvűen hallgatta, s minden figyelmét arra fordította, hogy egy hegyesre pödört cérnaszálat befűzzön a géptűbe. Liszka azonban elfelejtkezett a nénje reguláiról, és vakmerő jókedvvel kacagott föl. De amikor látta, hogy senki sem visszhangozza a nevetését, elhallgatott, s újra a hímzőrámára hajolt, de ezt mormogta halkan:

- A tücsök, úgy látszik, szerelmes...

Terka mérgesen kiáltott rá:

- Nem vagyok tücsök, jegyezd meg magadnak... Különben is...

Hirtelen elcsendesedett a hangja, s félénken folytatá:

- Különben is... ma el fog jönni...

Máli fölugrott, mintha rugó lökte volna föl:

- Ide?

Terka lesütötte a szemét.

- Ide... négy órakor. Megígérte...

Csönd lett egy pillanatig. Máli mereven nézett a lányra, Liszka, mintha semmit sem hallott volna, tovább hímzett egy nagy virágos asztalkendőt.

A vénlány szigorúan mérte végig Terkát. Aztán egykedvűen mondá:

- Ostoba vagy, kis bogaram. Nem fog eljönni!

Terka elvörösödött, s kihívóan kiáltott föl:

- Nem?! Igazán?

Máli durván akart felelni, de aztán elmosolyodott. Leült a gép mellé, a fehér vásznat kezdte suhogtatni az ujjaival, s úgy mondá:

- Nem, mert az az úr, az a bizonyos Kemény: pesti ember, tehát okos ember... S csókolóztatok is? Tegnap este?

Terka a hajáig piros lett.

Máli nyugodtan nézett föl. De aztán fájdalmas, csaknem siránkozó hangon kezdett beszélni:

- Lásd, édes kis bogaram, az az ember hivatalnok, annak pénz kell... És ne légy jövőre ilyen ostoba, mert te is azzá lehetsz, ami én vagyok meg a nénéd... Ugratott, kicsikém, megígérte, hogy eljön, ha meg hagyod magad csókolni. S te gyermek voltál. Igaz?

Terka durcásan legyintett a kezével:

- Végre is, végre is...

De nem jutott hirtelen eszébe, mit feleljen.

A gép pergett. Liszka szorgalmasan hímezte egymás után a virágokat. Lassan besötétedett, s vártak. De mind a hárman, mert hátha mégis...

Kemény doktornak azonban bizonyosan sürgős dolgai akadtak.

(1896)

Ite missa est

1

A dombok egyszerre elmaradtak, a végtelen rónaság kellő közepén futott magas töltéseken a vonat. Mintha az éj is tovarepült volna, vissza, a fekete hegyek közé, rejtelmes szakadékokba. A rónaság fölött a hajnal pirkadt - apró fák maradoztak el, gömbölyű fejek, vaskos tiszai füzek; a köd alacsonyan csusszant tova. Reggeledett. Páter Altázi felköltötte Tamást.

- Páter, ébredj. A nap ím lassan emelkedik. Bűn már a nyugalom.

Tamás megtörölte fiatal, sápadt homlokát.

- Nem aludtam, páter. Behunyt szemmel gondolkoztam egész időn.

- Inkább a breviáriumot forgattad volna - dörmögte Altázi atya. - A gondolataid nem lehetnek valami istennek tetszők.

Tamás keserűen nevetett föl.

- Velem már elvégeztetett, páter.

Kihúzta az óráját. Megnézte.

- Azt hiszem, délre elérkezünk oda, ahol a szigorú penitencia vár rám. Ötesztendei szerzetesi fogság. Hideg cella, vezeklés. - Meghajtotta a fejét, mert Paulus atya - a klarisszime - így ítélt.

A másik szerzetes, az öregebbik, borostás arcát vakargatta. Úgy tett, mintha oda sem hallgatott volna. Kinézett az ablakon. A mezőség ködökbe veszett el. Fekete rögös földeken, a töltés alatt, földszínű, apró madarak libegtek fáradtan. Még hajnal ez, de már zsongással teli minden. A láthatáron keményen pöfékelt egy gyárkémény. Csend. A vonat kerekei nótákat kattogtak. Páter Altázi orgonazúgást hallott ki ezekből a nótákból, mintha tömjénfüst lengené körül sárga, pergamenszerű arcát. Apró jezsuita sapkáját megigazította a fején, és kegyesen összehegyezte két bütykös, nagy ujját. De az a másik, az a villogó szemű, fiatal jezsuita, akinek frissen borotvált arcát haloványan lepte be az átvirrasztott éjszaka bágyadtsága, annak másféle nótákat kattogtak a síneken futó kerekek. Dalokat, amik nyiladozóvá fakasztják a szigorúságba belekeményedett férfilelket, és repülésbe hozzák a fiatal vért a petyhüdt izmok alatt. Csengő, zenés női hang szállt elő valahonnan messziről, amelyiket soha nem hall többé.

Lehajtotta a fejét.

- Páter Tamás, mit vétkeztél? - szólt az öreg jezsuita és hátrafordult. Igen kevés érdeklődéssel beszélt, inkább a vigasztalás szava csendült hangjában. Már tíz éve, hogy hivatásává tette a Dicső, a Hatalmas Rend, hogy a vétkező szerzeteseket ő kísérje papi börtönükbe. Mennyi csalódásos, fájdalmas, bűnbánó történetet beszéltek már neki ama kattogó kerekek, mikor a lefüggönyözött vasúti fülkében szigorú penitenciára intette a vétkezőket.

- Nagy az én bűnöm, páter - felelt egy megtört, keserű hang.

- Elhiszem. A büntetés szigorú. Mondd el. Vigasztallak, páter Tamás. Nekem nem mondták meg, miért büntetnek. Ez nem is tartozik rám. Hisz én csak a Dicső, Hatalmas Rend porkolábja vagyok, páter - mormogta az öreg jezsuita. - Én is büntetésből viselem ezt a szomorú állást.

Elhelyezkedett a bársonypamlagon. Szeretettel kereste elő burnótosszelencéjét, és élvezettel szippantott.

- Beszélj, páter. Hallgatlak. Majd imádkozni fogok érted.

Tamás megtörölte homlokát. Fölnézett az ég felé a nyitott ablakon. Sebesen világosodott a keleti ég. Hűs szellő is repült a föld felett. Messze a mezőn egy ember állt. Hosszú botjára támasztotta állát, fehér kutyák henteregtek lába előtt. Oldalvást, mint szürke folt, a hajnalodásba belebámuló mezőn legelt a juhnyáj. Vajon mire gondolhat az az ember ott?

2

...Kezdeni lehet-e az én történetemet?...

De már megnyugodtam és lemondtam, és békén hajtom meg fejem a büntetés előtt. És vallom, hogy a Rend igazságos szeretettel ítélt felettem.

Az én megtévelyedésem a templomban kezdődött, ahol szentséges áldozatot mutattam be a Mindenekfölöttvalónak, kinek áldott legyen szent neve.

- Mindörökké - mormogta az öreg páter.

- Saulról, a fordulóról szóltam a prédikálószékből. Alattam a teli templom. Valami nagy ünnep volt azon a napon. Talán piros pünkösd napja, én a harmadik voltam a délelőttön, aki tizenkét órakor misét szolgáltattam.

Ahogy lenéztem a zsúfolt templomra, úgy éreztem, hogy valami történik ma velem. Valami végzetes. Elöl, jobbra az oltártól, testvéreim és atyáim fekete talárjai barnállottak a kettős padsorban. Mögöttük növendékeink, apró diákok, akik kimerülten, álmos szemmel nézegettek maguk elé. Fáradtak és igen bágyadtak voltak a gyerekek és közönyösek. De fáradt mindenki. Néhány vénasszony szundított, férfi nem is igen volt. A fiatal lányok, akik rózsásan és ifjan, üde frisseséggel jelentek meg reggel a templomban, most szinte gyűröttek és csúnyák voltak. Hajukban fonnyadásba fordult a virág a forró, emberszagú levegőben. Fülledt, kábító tömjénfüst terjengett mindenfelé. Szédülő fejjel kezdtem imába.

Aztán mikor fölemelkedtem, hirtelen úgy éreztem, hogy valaki onnan alulról figyelmesen néz rám. Asszonyszem, puha tekintetű, meleg fényű szempár, cirógatását szinte éreztem arcomon, hogy halántékom felé duzzadt minden vérem. A magas ablakokon betáncolt a tavaszi napsugár, és szikrázott az orgona hosszú ezüstsípjain. Mátyás mester, a kántor buzgón összefonta mellén kezeit, ájtatosan az ég felé fordította arcát, fejét a szék támlájára billentve - aludt. A kórus egyébként susogva beszélgetett, lenn szerzetestársaim közönyösen néztek maguk elé, küszködve a rettenetes unalommal - hát odanéztem, amerről a puha tekintet felém szállását éreztem.

Bűn volna, ha ma is színes szavakkal szólnék. Csak mondom, hogy jobbra a gyónószéktől, alacsony zsámolyon, bársonykalapos asszony ült. Fehér arcú, nagy szemű asszony, igen barna és igen sima hajú, apró, fehér kezeit összefonva ölében, fölnézett rám. És hogy a tekintete milyen volt?... Még nem láttam ilyen tekintetű asszonyt. Azt hiszem, Mária Magdolna nézett így föl ott, a pirosas szentföldi égboltozat alatt, puha palesztinai homokba borulva, az Idvezítő lábai elé roskadva.

A gyónószékben Simon ült.

A szőke Simon.

Kék szemű, a legszívesebb és legnyíltabb tekintetű atya és a legdélcegebb közöttünk. Születésben nemes, gondolkozásban és tettben mindannyiunknál előkelőbb, kik többnyire a nagyon nagy szegénységben halljuk a szüleink ajkáról: "Légy, fiam, pap, mert a papnak jól foly dolga." Simon grófi sarj, vagyonban dús. Vajon miért öltötte magára ő a mi Rendünk egyszerű, fekete talárját, mikor az aranyhímzetes diplomatafrakk vagy a sujtásos lovas atilla elvitte volna őt a gyónószékből olyan nagy messzeségbe, ragyogó távolságba, ahová mi, szerény, lehajtott fővel kullogó szerzetesek tekinteni sem merünk?

Beszéltem.

Mit és hogyan?

Tudhatom-e azt, vagy tudtam-e akkor?

Az asszony révedezőn, szerelmes mosolygással csüngött az ajkamon. És nekem az a rettenetes gondolat cikázott keresztül az agyamon, hogy odakiáltom innen a székből, honnan csak szent, tiszta igék szállhatnak el, azt, hogy: szeretlek, te asszony, megbabonáztad a lelkemet, megbénítottad a lángoló tudással teli agyamat, semmi lettem a tekinteted előtt, semmi, semmi, csak férfi - jöjj velem a kárhozatba... És odavetem magam innen a kétöles magasságból a lábai elé, a hideg kőre, ott zúzom össze magam, de utolsó leheletemet az ajkára nyomom, hadd haljak meg ott, azon a nyiladozó, forró leheletű ajkon.

- Tamás!

A jezsuita ijedten hallgatott el. Eltakarta lángban égő arcát.

- Tamás, ismét vétkezel - mormogta páter Altázi halkan.

Tamásnak remegett a melle, és kebléből fölszakadt hangon mondá:

- Oly nagy az én bűnöm, atyám, hogy nagyobbat nem vétkezhetem... Mea culpa, mea maxima culpa!... Mert az a forróságos dél ott a templomban, a lejtő tavaszi napsugár, a fülledt, szorongó, nesztelen embertömeg ott alattam elvette tisztánlátásomat.

3

Az asszony ott a zsámolyon most egyszerre fölállt, könnyedén, neszelőn tett előre néhány lépést. Rám nézett, fölmosolygott hozzám. Aztán hirtelen megfordult, és odatérdepelt a gyónószék mellé, Simon mellé, ahonnan akkor állott föl egy kendős mesterleány.

Azt hiszem, nagyon elsápadhattam, de nyugodtabb lettem, mert nem éreztem a tekintetét örökké az arcomon.

Simon, a szőke délceg, tenyerébe fehér kendőt tartva, eltakarta a szemét. Úgy ült nyugodtan, mozdulatlanul a rácsok mögött, mint a megtestesült jóság, aki nem árt, nem büntet, csak vigasztaló balzsamot oszt ki az emberek ezrei között. Finom, fehér kezében fehér kendője átcsillogott a rácsozaton, a gyónószék homályából. Az asszony mellette térdepelve, könyökét a térdeplőre helyezte, és ajakát összefogott ujjaihoz érintette. Úgy susogott halkan, hosszú pillájú szemét lehunyva, fehér arcán a tisztaság, boldogság - mint egy szerelmi vallomás.

Odabenn a rács mögött megmozdult a fehér kendő. A finom kéz is eltávolodott. A homályból Simon nyílt, meleg tekintetű, kék szemei csillogtak ki. És az asszony is fölnyitotta félig pilláit. Egymásra néztek. Percekig, hosszasan, egymás tekintetébe merülve. Forróságos szerelmet sugárzott az a két szempár, amelyik most egyszerre felém fordult.

Mert rekedtes, tompa, el-elakadozó lőn a beszédem.

Az asszony diadalmas gúnnyal mosolyodott el. Valamit suttogott, mire a Simon kék szeme érdeklődő gúnnyal fordult egy pillanatra felém onnan a homályból. Aztán újra megjelent a fehér kendő és a fehér kéz a rács mögött, az asszony ájtatosan hajtotta beszédes ajakát összefont ujjhegyeire.

Zsongás futott át az egész templomon. Nesz, ami attól támadt, hogy mindenki fölfigyelt rám. Szerzetestársaim megütődve és igyekezvén minél komolyabb arcot formálni, csodálkozva néztek föl, a gyűrött fiatal kisasszonyok is abbahagyták a locsogást, és a nehéz csöndben elmosódottan hangzott a kórusból a Mátyás mester tompa horkolása. De a következő pillanatban ő is fölébredt a csöndre.

Mert elakadt a szavam.

Nagyon sápadt lettem. Ingadozó, szédülő. Remegő ujjaimmal görcsösen kapaszkodtam a szék támlájába. Összeharaptam az ajkam, és óriási erőfeszítést tettem. Szinte éreztem, hogy lódulnak meg a tespedt gondolatok agyvelőmben. Kétségbeesetten, nagyon kiáltó szóval, csodálatos, szokatlanul érces, mindent betöltő hangon beszéltem tovább. Hangom mindig magasabbra hágott. Viharos keblemből úgy törtek kifelé a szavak, mintha alapjában akarnák megrázni ezt a világot. Behunytam a szemem, hogy ne lássak, hogy ne halljak semmit, csak dörgő szavam töltsön be mindent, mint az utolsó nap harsonája.

...Mire fölnyitottam a szemem, ott láttam magam alatt a templomot. Szorongó, ijedt lélegzésű templomot, embereket, akik előrehajolva, szinte ijedten, de mély meghatottsággal nyelték szemükkel beszédem. Néhány vénasszony - akik az imént még aludtak - a nagy ájtatosságtól sírva fakadt. És mindenki, mindenki - senki sem tudta, miért - leginkább sírni, imádkozni, földre borulni szeretett volna a forduló Saul mián.

De ott a gyónószék már üres volt. És eltűnt az asszony is.

Mikor leléptem a szószékről, a perjel közeledett hozzám. Homlokon csókolt:

- Páter, te dicsőséget szereztél az Úrnak, a mai nagy ünnepnek. Ég veled. Pihend ki magad.

De tudtam-e én pihenni?

4

Este.

Hogy jön az este?

A fák lombjai között valami homályosság támad egyszerre. Csak a levelek között. Szellős, puha sötétedés. Egyszerre lengés támad a légben. A felhők mind magasabbra törekszenek, a madár alacsonyabbra száll. Már itt az este.

De milyen este! Telve nyugtalansággal, komorsággal és szenvedéssel. Egy hang, amely messziről hangzik, fáj és sebet üt. Kicsi zaj, amit észre sem veszünk máskor. Mert én a szívemmel küszködtem akkor.

Ismered a kolostorunkat, atyám? A boltíves ablakokat, amelyek az erdős hegyoldal felé néznek? Lenn a falak alatt hosszú sétány, aminek végére egy nap alatt nem jut el a sétáló ember. A nagy lombú kanadák integetnek, porondos az út; lenn a völgyben apró csillagocskák gyulladnak föl sorban és egyenkint. Az ott a város. És a nagy nyugalom, ami talán a mozdulatlan, komoly hegyekből száll ki. Az ablaknál álltam, és lenéztem a völgybe.

Tudnám-e azt elmondani, hogy mit gondoltam akkor? És szabad-e ma emlékezni arra, hogy az én daróc barátkámzsám alatt is dobogott valami szívféle, és viharok keltek szárnyra a lelkemben? Mert ott lenn, ahol már homályba vész a sétány, és csak a nagy fák integetnek az esteli szélben, egyszerre olyan volt ez, mintha álmodtam volna, egy fehér napernyős asszony jelent meg. Ő volt, a délelőtti asszony. Ringott karcsú csípeje, amint könnyű, toppanó lépésekben előrehaladt az ösvényen. Oly szép volt, mint maga az ördög a jelenésekben. Forró tekintetem odatapadt rá. És ő félrebillentette a fejét, és fölnézett. Mosolygott.

Már a homály terült el a hegyekben. A felhők a szürkületbe belefakultan, csöndesen úsztak arra napnyugat felé, hol a nap szerelmébe belepirkadt égboltozat aranyliliomok alakjában ragyogott a földre. Milyen este!

Ott lenn az ösvényen most egy fekete ruhás alak közeledett. Simon volt a jövő, talár nélkül. Testhez álló kabátja megfeszült előkelő termetén. Férfias arcának mosolya szinte csillogott a homályban. Hosszú, délceg lépésekkel jött a kolostor felől. Körülnézett. Aztán gyorsan elindult annak a fehér napernyős asszonynak a nyomába.

És én ott álltam az ablaknál. Alattam az este bontotta szét sötét, szerelmes szárnyait. És kitágult szemmel láttam, hogy messze benn, a fák alatt, ahol elvész az ösvény, a hegynek kanyarodván, Simon karját nyújtja az asszonynak. És egymáshoz simulva kecses, egyforma lépésekben mennek tova.

Ott álltam az ablaknál. Mit éreztem?... Mit?... Most bűnhődöm érte. Leroskadtam a földre, és a falat hasogattam a körmeimmel. Átkozódtam tán, tán hangtalanul vonaglottam a földön. De az járt a fejemben, csak az: hogy miért vagyok én most csak Tamás, a barát, a szürke, lehajtott fővel kullogó barát, aki senki, senki, még csak férfi sem.

5

Másnap.

A fényben úszó templomban én szolgáltattam a misét. Nagyon nyugodt és nagyon csöndes voltam. Már megalkudtam az éggel és a földdel. Szabad-e gondolnom egy rossz, kacér asszonyra?

A gyertyák lobogtak, a kóruson zúgott az orgona Mátyás mester ujjai alatt. Akik előző nap meggyóntak, azoknak ma szolgáltattam ki az Úr testét. Az áldozásnál Simon segédkezett. Ő vitte kezében az aranykelyhet, amiből én ujjaimmal a szentostyát osztogattam az oltár elé térdeplőknek.

Istenem, hogy zúgott az orgona! Mintha égi hangok szálltak volna tova az emberek feje fölött. Fölemelkedett a lelkem a magasságba; pap voltam, tisztán csak isten szolgája: ment minden földi salaktól, aki a hivők ezreinek osztja az Igét és Igazságot. Ezek a legszebb pillanatok a mi életünkben.

Sorban jöttek. Fiúk, férfiak, lányok, asszonyok. A mi kis növendékeink, az apró diákok, olyanok voltak ebben a pillanatban, mint az igazi gyermekek, a tiszta gyermekek, az angyalok. Égi magasztossággal volt teli a lelkem.

...De egyszer, az utolsók között, odatérdepelt az oltár lépcsőjére az az asszony, a tegnapi, a Simon szeretője.

Úgy álltam ott megdermedten, halotthalványan bámulva az oltár előtt térdeplő, bűnös asszonyra, akinek vétek minden gondolata, és ím előjő a tiszták, megigazultak közé, kérvén az idvezítő Igéből, az Úr szent testéből.

Fehér papi ruhám reszketett mellemen. Az asszony lehajtotta a fejét, ujjait összefonta ajka előtt. És én az ujján, a bal keze kisebbik ujján, ott láttam ragyogni azt az értékes gyűrűt, amelyet tegnap még a Simon kezén láttam, amelyet szegény barát létére csak azért viselt, mert százados családi talizmán vala.

Összeharaptam az ajkam. Szinte fölordítottam. Ah, bűn, kárhozat, gyalázat itt az oltár lépcsőjén... Fölemeltem a fejem. Szemben az oltárral a rendfőnök állott. Komoran, ijedten nézett rám. A többi szerzetesek is fölemelkedtek félig helyükről. Az asszony mozdulatlan maradt térdeplésében.

- Páter Tamás, kérlek, e hivő az Úr szent testét kéri, amit vezeklésével megérdemelt - mormogta mellettem száraz, koppadt hangon Simon.

Vonagló ajkaim mögül alig bírtam mondani:

- Nem érdemli meg.

Halkan és fagyosan. Fölnéztem az égre. Befordultam az oltár felé, és megcsókoltam a terítőt. Aztán visszafordulva, ég felé fordított arccal, dörgő hangon énekeltem a fölzúgó orgonával:

- Ite missa est!

Vége a misének. Leléptem az oltárról. Simon halotthalványan meredt egy pillanatig utánam, aztán követett. Az a bűnös asszony pedig ott maradt az oltár lépcsőjén, két kezével eltakarva arcát vonaglott a földön.

Az orgona viharosan zúgta összes sípjaival a kifelé távozóknak:

- Ite missa est.

Ez a bűnöm. Mert megokolni nem tudtam, miért tagadtam meg egy hivőtől a legfőbb szentséget. Miért viselkedtem botrányosan az oltár előtt, miért feledkeztem meg papi hivatásomról, miért láttam meg emberek apró, kicsinyes dolgait. Simon még aznap kilépett a rendből. De én szerzetes maradok, mert vezekelni akarok érte, hogy egyszer, egy napig, egy óráig hittem az asszonyban, és abban, ami itt a földön szép és kedves...

Már egészen reggel lett. A vonat kerekei gyorsan kattogtak a rónán. A nap mint egy aranytányér csusszant föllebb-föllebb a reggeli égboltozaton.

(1897)

A tánciskola

"...vedd erődben Kegies Olvasó
az Vin Gergőnec bezidit!..."

Az a beszédes, vén Gergő én vagyok, kicsi húgom, Lizi. Minden vén Gergő rideg legény, aki már nem tud másról emlékezni télben átszűrődő muzsikahangokra, mint a minétre és a toponári zsidók jeles hangicsálására. De te, kicsi húgom, Lizim, az idén mégy az első bálra, a kacagás egyformán könnyű nálad a sírással, s mert kértél, írok ím neked egy réges-régi bálról, az én első bálamról. Messziről muzsikahangok szüremlenek felém... Lám, mi jó emlékezni.

1

Mert a nagy fejű Istenes Pista muzsikálgatott. Akkora ember, mint egy jóravaló sétapálca, a feje hordónyi, sünhaja szálankint meredezik az ég felé. S lógatja a fejét, hol szomorúan, hol frissebben, amint a nóta régulázza. A bandája szemenszedett rámunkás-nép. Póli, a jó öreg kulcsárné azonban erősen figyelte a kezük járását, amíg a nagy uzsonna alatt a konyhában melengették hidegtől meggyötört testüket.

Van-e még uzsonna felétek, Lizi?

Uzsonna.

Álmok és ábrándok melegágya. Névtelenek azok az érzések, amelyek néha előfognak, midőn a fehér háztetők felett a téli alkony bontogatja szárnyát, és én a kávéházban a teámat kavargatom. Ama nagy uzsonnák emlékei kerengenek a fejem körül. Látom a kerek kihúzós asztalt, a sarokban a sokat ígérő almárium buzgón megtelik, amint Póli tant a kamrából bevezényli a befőttes- és gyümölcsszörpös üvegek hadseregét.

A szomszéd szobában asszonyok, fiatal lányok és fiúk csevegnek, néha halkan csendül az ezüst evőeszköz, kibontott szárnyú angyalok emelik magasra a süteményeket üvegkosarakban. A fehér kályhában ünnepiesen pattog a tűz, Istenes Pista, a nagyfejű, tartózkodón hangol az üveges terasz sarkában. Így. A fehér délután fényessége szeretőn sugárzik be az ablakokon. Az éjjel nagy havak estek, és a ház előtt, a keskeny ösvényen kanyarogva érkezett meg a mosziő.

2

A mosziő.

Azt hiszem, minden táncmestert mosziőnek hívnak születése óta. Csak Andercs úr jutott jogtalanul ehhez a titulushoz. Ő ugyanis tót emberke. Némileg bolondos, hosszú hajat hord - ez csapott és fakó, de mindenesetre művészi -, a táncra kedve volt, polkát és minétet tanult valahol, utóbb a kádrillt is felvette tanulmányaiba, és tánciskolát nyitott. Kicsi és méla tekintetű. Trálá, trálá, trálá... Nála csak ennyi az élet.

Andalogva lépett be a szalonba. Meghajlott, szigorúan és teljes biztonsággal. S tekintete gyorsan végigsiklott a társaságon. Ím ott Kertész Böske. Tanítványa. S Kertész Böskére jóakaratúlag mosolygott Andercs úr. De ím mások is vannak itt a fiúk és leányok között, akik naponkint, alkonyattal, megjelennek a Szentvér utcai iskolában, ahol Andercs úr, négy kolónba osztva, a táncművészetre oktatja városkánk úrigyermekeit. Mindnyájan megkapták tehát a jóakaratú pillantást. Amelyik pillantásban tömérdek vala a szeretetteljes biztatás és bátorítás. Míg ama fiatal leányokra és fiúkra, akik nem tartoznak tanítványai közé, jóakaratú elnézéssel és szánakozással nézett csak Andercs úr.

- - - Persze őt látom most is. És kis hegedűje hangját hallom, amint fejét féloldalra hajtva, rapszodikusan vonta ki a hínárból az egyhangú melódiákat. Állva a homályos iskolaterem sarkában. Fiúk és leányok lejtették a kádrillt. Csak halkan nevetgélve, félénken csacsogva, mert Andercs úr súlyt helyezett arra, hogy a taktust mindenki betartsa. Ez ellen senki sem vétett. Vér Aladár sem, a kotillonok hőse, ordók és selyemszalagocskák dús ura. Mert csak így ment minden: Trallá, trallá... A lábak halkan csosszantak előre. Az alkony szállt a Szentvér utcában. Trallá, trallá. A kicsi muzsika újabb egyhangú melódiába kezdett az Andercs úr kezében. Vér Aladár, a kádrillok és kotillonok hőse, kilejtett a kolonok közepébe, és diadalmas karmozdulattal - mélyen és ünnepélyesen - intett a szemben álló sor felé:

- Itt a párok!

Andercs úr kezében a kis hegedű végtelen melódiába fogott. A bájos akkordok zsongva repkedtek a szőke és barna leányfejek körül e sötétes alkonyon. A fal mentén a mesebeli nagynénik is mosolygó főbólintásokkal kísérték az előrelejtő párokat. Trállá, trállá, trállá.

3

És a szép fehér délután minden emléke édes akkord.

Andercs úrnak nagy diadalokat jelentett e nap, de kedves gyönyörűséget mindenkinek. Mert ugye, édes kicsi húgom, a zsúrokat még most sem ismerik mifelénk? Uzsonnák és házibálok varázsolják virágossá az alkonyatba forduló, decemberi délutánokat. Estenden meg felgyújtják a lusztert a "Griff-fogadó" nagytermében, hirtelen - a Jóisten és Micike, a postáskisasszony tudná, honnan -, egyszerre nyíló virággal telik meg az egész város. Muzsika zendül a déli cserepes virágok mögött, lenn a "Griff" kapujában tarsolyos huszárok pengetik meg a sarkantyújukat a hattyúprémes bundák előtt. Csilingelve fordulnak be a szánok, és bőrös fedelükön körös-körül tíz mérföldnyire a vármegyéből hozzák meg a frissen esett havat.

Délután. Öt óra.

Már vége volt az uzsonnának, mert a nagy, kerek asztalt kitolták az ambitusra. Póli tant lelkendezve lépegetett tipegőn és aprón. Fehér hajkoronás feje sebesen izgett-mozgott, és fürge kis dióbarna szemei szorgosan tekintettek meg mindent. Andercs úr komolyan és mereven állt a sarokban. Bal karjával könnyedén támaszkodott az almáriumra, halkan köhintett olykor, általán ünnepies vala, és manzsettjeit húzogatta. Közben pár szót váltott Vér Aladárral - vele, Aladárral, a kotillonordók tulajdonosával már komolyan is szóba állott a mosziő, és halk kedvetlenséggel fejezte ki ama véleményét, hogy a nagy fejű Istenes Pista elront mindent. Cigány létére nem tudja majd a taktust betartani. A taktust. Tán fogalma sincs e nagy fejű zenésznek a minétről. És a lengyelkéről van-e?

Andercs úr komoran rázogatta a bal vállát, Vér Aladár a nagy nőhódítók unott közömbösségével vizsgálgatta a leányokat. A szőke és barna fejű leánykákat, akik hasonlóan egy bokor fehér galambhoz, csacsogva tömörültek a nagyszoba sarkában, közel a mamákhoz. A rövid szoknyácskák szalagos fodrai libbentek, Andercs úr idegesen intett a cigány felé, a vonók a húrok közé csaptak, és mély lendülést téve, végigpolkázott a nagyszobán a szőke mamzell Bettivel, a Keresztyék guvernántjával.

Egyszerre muzsikával telt meg a nagyszoba.

Milyen muzsikával.

Igazi és teljes cigánybanda muzsikájával - és nem Póli tant ült a klávír előtt, réges-régi melódiákat ütögetve ki csontos ujjaival a sárguló elefántcsont billentyűkből, andalogva, elmerengve, taktust soha be nem tartva, de valóságos tüzes cigánymuzsika suhogott elő egyszerre, mintha csattogó szárnyú, nagyszerű, szálló madarak repülnének a nagyszoba minden sarka felé. Ez már igazi házibál volt. Nagy házibál.

Csak mi táncoltunk. Fiatalok. Mamzell Betti, a csillogó szemű Betti, ki alkalomadtán a huszárokkal ropja a táncot a Keresztyék estéin, így mondta: "A gyerekek mulatnak."

De valóban nagyon jól mulattunk!

Andercs úr, a táncok rendezője, ki külön meghívásra fogadta el nagy kegyesen ezt a hivatalt, komoran aggodalmaskodott, és semmi sem volt meg benne a táncórákon bolondos, hosszú hajú kis emberből. Tán mert a hegedűje hiányzott, vagy elkábította őt is e nagyarányú zene, mint bennünket, gyerekeket. Sehogy sem tudott kibékülni a Kertész Böske lépéseivel. Néhány diszkrét ujjmutatás után odaállt a háta mögé - a minét alatt -, és hangosan mondta párszor: "Trállá, trállá, a ballal, trállá, most, most... ej, a jobbal! Trállá, trállá..."

Egyszerre illattal és fiatal mosolygással lett teli minden, minden. Ezek az apró leányok oly illatosak voltak, harmatos szemük csillogott a tánc hevében, apró fürteik rezzentek csinosan fésült fejükön, mikor kecses lakktopánjukban taktusra emelve harisnyás bokáikat, végigkeringőztek a nagyszobán, helyes tartású fiúk karján. Az alkonyatba vesző utcán egyszerre megeredt a hó. A szép fehér hó, ami nagy pelyhekben, kerengve, angyalszárnyak elhullatott tollaihoz hasonlóan hullott csendesen.

Már a lámpák is égtek. A cigányok a második négyesre rántották el a megnyitót. Kipirult arcú fiúk és lányok sorfala között Andercs úr ünnepélyesen kiáltotta:

- Itt a párok!

4

De az igazi bál!

Ah, akkor már minket aludni küldtek.

Vér Aladár dühösen mormogta:

- Tudtam, hogy ez lesz a vége. Mindig elrontják a mulatságot a svihákok. Ezek a haramiák.

És karjaival olyan mozdulatot tett, mintha birokra akarna kelni az egész világgal, különösen ama svihákokkal és haramiákkal, akik részint atillában jelentek meg, részben fehér gardéniás, fekete kabátban. És mindnyájan bajuszt viseltek. Ugyanezért az utóbbiért - és lehet, azért is, mert már szükségtelennek látta jelenlétét - Andercs úr, a bajusztalan, nesztelenül távozott.

- Mert az asszony gyenge jószág - szavalta Vér Aladár néhány rövid ruhás kisasszonynak, akit éjfél felé hasonlóan az a sors ért, hogy aludni küldték.

Persze, persze.

Vacsora után egyszerre fiatal férfiak tünedeztek föl a nagyszoba láthatárán. Megálltak a sarkokban, és szelíd mosollyal nézték a mi táncunkat. Aztán egyszerre térültek-fordultak - és már ott táncoltak közöttünk. A nagylányok, akik szelíden vonakodtak még az imént, és a menyecskék, fiatalasszonyok már ott ropták a tüzes táncot. - És a cigány is megbolondult - mormogta Andercs úr távozása előtt. Minden taktusnak vége szakadt, csődöt mondott a tánctudomány. Andercs úr tehát bezárta a boltot. Sőt Vér Aladárra sem hallgatott többé a nagy fejű Istenes Pista, aki még az imént alázatosan hajlongott Aladár előtt, ki minden zsebpénzét odaadta már neki. Most szemtelenül hunyorgatott.

Szóval elrontották a "nagyok" a mulatságot.

És míg ők boldogan keringőztek, míg a havas téli hajnal tekintett be a bársonyfüggönyök mögül, és a szánok csilingelve érkeztek és mentek, kipirult arcú szép leányok, hamvas szemű fiatalasszonyok boldogan hajtották fejüket nyugalomra. A muzsika zsongítón, álmokat szövögetőn csengett, szüremlett messziről, valamerről a magasságos, szép téli ég felől.

(1897)

Az aranysarkantyús vitéz legendája

1

Ez a történet belényúlik a tegnapba. Jól össze kell szedni az emlékezésemet, hogy tisztán láthassam, merre kanyarog ez a mese, amelyiknek címül ezt adám: "Az aranysarkantyús vitéz legendája." Tudnivaló, hogy a felséges király az aranysarkantyú renddel legkiválóbb főnemes híveit, katonáit tünteti ki. Az én emberem nem ezek közül való. Ő inkább lentebb keresendő, a falusi hétszilvafák árnyékában, ahol napos dombok között csöndesen telik-múlik az idő. Az udvarház kéményei fölött a keleti szelek zúgnak. Az ember pedig - ez alatt az ember alatt Bikky Pált értem - édes nyugalommal hallgatja meg Julis asszony jelentését reggelenkint, aki beszámol a belső gazdaság állapotáról. A vörös hollandi kakas sehogy nem fér össze a mi régi jó kakasunkkal, a Gyurkával. Nemkülönben a tyúkok is éreztetik ezt a veszedelmet. Kevesebb a tojós.

- Azt a német fajzatot pusztítsd el a háztól, Julis - adja ki a rendeletet Bikky Pál.

Azonkívül jó volna fát hozatni a berekből.

- Vágd kupán, Juliskám, azt a lusta betyárt! - dörmög Bikky Pál. (A betyár: János, a kocsis.)

És hiányzik egy kulcs estve óta a karikáról. A jégverem kulcsa. Kovácsot kellene hívatni a faluból.

- Csak cigányt ne, Julis. Mert a cigány lop.

Innen pedig nem sok már a lopnivaló. Ez igen nagy szegénységből. - Ezzel rendbe folynak tovább a dolgok. És a nap eltelik csendesen.

Estve egy nagy bőrködmön búvik be az ajtón. Sárga bajusza táncol rézvörös orra alatt az ispán úrnak, amint Szerencséss-t kíván. Nagy csizmák, agarászustor, vadászpipa és pálinkaszag: ez Belpoták, a Bikky Pál ispánja. Ez a Belpoták tulajdonképpen még azokból az időkből maradt itt, amikor a németek uraskodtak a jó magyar földön. Belpoták azonban nagyot változott. Nem szereti elsősorban a nevét, és olyan rosszul beszél németül, hogy Bikky Pál úrnak gyönyörűsége hallgatni. Belpotáknak németül kell előterjesztenie jelentését a külső gazdaság mibenlétéről. Bikky Pál ugyanis úgy tudja, hogy a gróféknál - itt a szomszédban - a német nyelv a divatos. Miért ne tehetne ő is úgy, mint a grófék? Belpoták jámborul áll meg a küszöbön: belépvén, mélyen meghajtja magát:

- Karsamadiner...

- Jól van, Belpoták fiam - mondja Bikky Pál fennhéjázva, és szeretné, sokan hallanák, hogy hozzá az ő Belpotákja németül beszél.

Általán a roskadt házban a nagyúri tempók divatosak, kivéve Julis asszonyt. Ő magyarul káromkodik, és többször megrázta már a sovány, nyurga Belpotákot, ha németül hallotta szólni.

Akkor, mondom, közbejött nálunk valami. Főispáni installáció. Amire ez a történet megindul.

2

Azon a csúnya, nedves, szomorú őszön, amikor igen félünk a Tiszától, erősen készülődött a vármegye. Valami bárót küldött ide a miniszter főispánnak, holott nálunk sohasem volt még mágnás főispán. Mindig a vármegye y-os uraiból került ki valaki a gondokkal járó állomásra, akit aztán a nemesurak módfelett lenéztek, és a német kutyájának szidalmaztak mindaddig, amíg el nem rúgta magától a hivatalt.

Az idegen báró jöttének hírére meghökkentünk. Mi ez? A kormány beleköt a vármegyébe? Rá akar ijeszteni az emberekre, mert nem szavaznak követválasztáskor a kormány jelöltjére? A parasztok azt dörmögték, hogy nyilván emelkedik az adó.

Mindazonáltal a vármegye nem hagyta annyiba a dolgot. Ha már jön a báró, legalább lássa, hogy hová jön. Hogy urak közé jön a báró, tudniillik, mert a báróról az a hír keringett, hogy szegény az árva, és üveget hordoz a fél szemén. Meg ilyenek. No, mi sem voltunk már ebben az időben valami nagyon gazdagok, de csak kikerült négy ló meg egy zádnlájfer még valahonnan. És mentés huszár is meg tulipános szűr a kocsis alá. (A színes tulipánok ugyanis, belehímezvén a gácsi fehérbe, lelógnak a kocsi hátulsó ülése mögött a kasra.)

A Bikky Pál esze tüzet fogott, amikor a hír eljutott az ő falusi udvarházáig. A vénecske, potrohosodó ember már nemigen járogatott sehová. Amióta a szegénységök igen nagy itten. Nem is igen szerették, mert a természete kötekedő és hányavető volt. Afféle vad pusztalakónak született Bikky Pál, aki a fokosával fenyegetőzik, ha valaki nincsen magas úri tetszésére. Elmaradt a világtól, bár ő ezt nem tudta, és a zöld cserépkályha mellett hallgatván Belpoták zagyva német szavát, igen nagy úrnak tartotta magát. És mert a grófék is a kormány jelöltjét támogatták, ő is oda adta le a vótumát. (Két kis szürkével döcögvén be a városba, Belpoták sovány, nyurga termetével félénken gibicelt a hátsó ülésen. Miután előre tudta, hogy megdobálják őket a parasztgyerekek a szavazatjuk mián. Ami be is következett. A tekintetes úr alig menekedhetett meg ép bőrrel a két pókos szürkével.)

Bikky Pál úgy látta, hogy itt az alkalom, amikor végre megragadhatja a szerencse farkát. Tulajdonképpen semmire sem vágyott, csak azt szerette volna, ha igen nagy tisztelettel és becsüléssel közelednek feléje, és kalapjaikat leveszik a hencegő Tardoskeddyek, Tornyosyak, Vándorfalvyak őelőtte. A főispán nyilván barátjává fogadja, és karonfogva sétál vele be a nagy terembe, ahol az installáció lészen. És tán valami pompás úri hivatal is akad ebben a vármegyében az ő számára is.

A Bikky Pál házában attól a naptól fogva, amikor a tekintetes vármegye meghívó írása ideérkezett, mintha megbolondult volna mindenki.

Főként maga a vénecske gazda. Egész nap azon törte a fejét, hogy vajon hányadik lészen az ő fogata abban a kocsisorban, ami a vasúti állomástól a vármegyeházáig kíséri a bárót. Balsejtelmei voltak, és szorongatta az öklét, amikor a Tardoskeddyek és Tornyosyak esetleges hencegése jutott eszébe. Tán legutolsónak teszik őt, mert a hatalom most még az ő kezükben van. Őt, Bikky Pált, legutolsónak, abban a kocsisorban, amelyik a bárót a vasúti állomástól a vármegyeházig kísérendi.

Végre, hogy a sértést elkerülje, elhatározta, hogy lóháton fog megjelenni, és ha sikerül kezei közé kaparintani a lovasbandérium fővezérségét, akkor... Ah, nem is mert tovább gondolkozni.

A kis potrohos Bikky Pál ettől a naptól fogva a lószerszámokat vette rendre. A zöld cserépkályha mellett üldögélvén, sokszor elábrándozott bogláros kantárról, skófiumos nyeregtakaróról és ezüstzabláról... Azonban mindez nem volt meg. Csak réz volt itt és töredezett bőr. Fényesítette tehát a rezet, dörzsölgetvén; és jóféle hájakat követelt Julistól, amik a szíjak megpuhítására valók.

Julis asszony is sokkal többet veszekedett ezekben a napokban, mint egyébkor. Módfelett fölizgatta őt is gazdája szereplése. Julis hű gazdasszony volt, de mindig irigyelte Tardi Máriát, aki vénasszony létére az alispánék házvezetője. Habár ott egy asszonnyal kell küzdeni, az alispánnéval, itten pedig ő, az özvegy Bikky Pálnál, egészen a maga ura. Mennyivel nagyszerűbb volna azonban, ha Bikky Pál is alispán volna! Sóhajtott ilyenkor Julis, és a legjobb hájakat hozta elő a kamrából, amelyekkel a tekintetes úr saját úri kezeivel bekente naponkint a régi szíjakat.

A szürkét pedig János kefélgette az istállóban.

Ez a János olyan kocsis volt, hogy minden esztendőben otthagyta a gazdáját. Tudniillik, János feleselt és káromkodott, ha a tekintetes úr beleszólt a kocsisi dolgokba. És János - harcolván Mantuánál és Solferinónál - mélységesen megvetette az ő urát, aki a kormányra szavaz, amikor követválasztás vagyon. Azonban János minden esztendőben visszajött. Miután ő meg a gazdája úgy voltak egymással, hogy egymás nélkül el nem lehettek. Máshol Jánosnak tilos volt a feleselés, itten pedig, mondhatni, szükséges volt. És az engedetlenség is. Ha a tekintetes úr azt mondta:

- János, balra hajts!

János jobbra hajtott. És mindig így volt jobb.

A tekintetes úr ugyan káromkodott, és a fokost emlegette - azt elvette tőle János -, és a végén még a tekintetes úr örült, hogy János meg nem verte. Mondom, ez a János a szürkét kefélgette. Közben beszélt hozzá:

- Te szegény pára! Hát te cipeled majd azt a rongyos gazdádat?!

A kefe és a vakaró élénkebben működött János kezében:

- Azt a potrohos gazdádat?

- Azt a német kutyáját? Te? Te? Te?

A szürke fölugrott, mert János már a bőrét nyúzta volna le a vakaróval.

Így készültek a nagy napra.

3

A tekintetes úr az utolsó héten - mintha igazán ez lett volna az utolsó hét ezen a világon - azzal töltötte a napjait, hogy próbalovaglásokat rendezett a nagy udvaron. János az udvar közepére állt, és hosszú kötélre eresztve a szürkét, pattogtatta az ostort. A szürke egykor cirkuszi ló volt. Igen tetszett neki tehát a körben való futás, még bókolt is fejével, és pókos lábait gangosan emelgette. A tekintetes úrnak ez igen tetszett, és igyekezett délcegen megülni a vén jószágot. Ami Jánost végtelen elszomorította. Ő ugyanis azt várta a szürkétől - akit annyi esztendők óta kezelt -, hogy néhányszor földre dobja a tekintetes urat, amit ő megérdemelne, János szerint. A szürke ezt nem tette, hanem ellenkezőleg, olyan gangosan emelgette vén lábait, körbefutván, hogy gyönyörűség volt nézni. A tekintetes úr meg folyvást kiáltozott:

- Hoppsza, paripám, hoppsza, hoppsza!

És cukorral traktálta a szürkét.

De egyszerre elkomorodott.

- János, nékem hibádzik valamim! - mondá hirtelen.

János mogorván dünnyögött:

- Mi az ördög hibádzanék?

- Nincs sarkantyúm. Hogy ülöm én meg a paripámat sarkantyú nélkül?

János zordonan nevetett.

- Hát éppen úgy, mint most.

- Az nem lehet - mondta a tekintetes úr, és elszomorodva szállt le a lóról. Lehajtotta a fejét, és elgondolkozva ment be a házba. Sarkantyú nélkül nem lehet kirukkolni a báró barátja színe elé. (Már barátjának tekintette a bárót.) És a hencegő Tardoskeddyék és Tornyosyak??... Elfutotta a düh a tekintetes urat.

Akkor eszébe jutott, hogy volt neki egy felesége egyszer. Az a szegény, szomorú asszony még abban az időben került ebbe a házba, amikor a tekintetes úr eljárkált a szüretekre és mulatságokra. Elszegényedett mágnásleány volt, aki egyet-kettőt lélegzett csak ebben a vén oszlopos, dohos házban, és elszállt innen a más világokba. Az apja magas rangú katonatiszt vala egykor e szegény asszonykának. Az nem élt már, amikor a gazdag rokonság lerázván a nyakáról, a kis báróleányt Bikky Pálhoz adta férjhez. Hanem az olajfestmény itt függött a falon, az ebédlőben, amelyik a nagyurat ábrázolta. A tekintetes úr elnézte most sokáig ezt a képet. És magában azt gondolta, hogy: "Lám, eljár az idő." És egyebet semmit. Sohasem gondolt az ő hiú lelke eddig arra, hogy az ő egykori apósa aranysarkantyúkat hordott a csizmáján.

- Bár az aranysarkantyúid megvolnának, öreg! - sóhajtott a tekintetes úr, intvén a képnek, amelyik katonai uniformisban, kipödrött, hegyes, deres bajusszal ábrázolta a nagyurat életnagyságban. Kardját oldalához szorította fél kezével, a balban pedig pergamentekercset tartott. Fényes csizmáin pedig szinte ragyogtak mostan az aranysarkantyúk, amint a tekintetes úr sóvárogva nézte őket. Hej, ha levehetne őket! Azonban most mást gondolt. Miért ne lehetne neki is aranysarkantyúja? Erre a gondolatra szinte melege lett. Hogy az emberek esztendőkig emlegetnék: - A legdélcegebb lovas Bikky Pál volt, az aranysarkantyús vitéz! Bikky, az aranysarkantyús! - Igen melege lett, és végiglépkedvén a szobán, hallotta csengeni amaz aranysarkantyúk pengését.

És muszáj-e annak az aranysarkantyúnak színaranyból lenni? Tán elég volna ezüstből is, bearanyozva, avagy fényes rézből?... Nem, aranyból kell lenni. Egy Bikky csak aranysarkantyút viselhet saruján.

A tekintetes úr e percben egészen biztosan hitte, hogy nem volt olyan Bikky a földkerekségen, amelyik csak ezüstsarkantyút viselt volna.

4

Belpoták még ebben az órában útra kelt a város felé, befogván a két szürkét az ernyős kocsiba. A tekintetes úr kiadta neki a rendeletet:

- Mindent zálogba lehet tenni, amennyit csak ad Klein Májer még, Herr Belpoták. Ferstét? Allesz! Ferstét? Itt a meghatalmazás. Én mindent aláírtam már. Csak pénzt hozzon. Az aranymíves pedig csinálja a sarkantyúkat. Ferstét? Azonnal, Herr Belpoták. A szürkére pedig vigyázni, ferstét? Hogy kondíciója jó legyen a nagy napra. Ami után jön a díszes, nagy hivatal báró barátom kezéből.

Az ernyős szekér kifordult a kapun. A tekintetes úr azonban még utánairamodott a szekérnek.

- És egy pár lakkcsizma is kellene, Herr Belpoták! Nem? Lakkcsizma az aranysarkantyúhoz. Ferstét?

A sovány Belpoták táncoltatta a bajuszát, és alig hallhatólag igen nagy tisztelettel rebegte:

- Lakkcsizma, ja.

- Aranypaszománttal - lódította kitüzesedett arccal a tekintetes úr. - Aminek majd alispán koromban is hasznát vehetem.

Belpoták felnyögött:

- Paszománttal, ja.

A tekintetes úr belekapaszkodott a kocsi sárhányójába.

- És mente, nem? - kérdezte, habozva tekintve Belpoták ijedt arcába. - Tán mente is illenék?...

- Mente?

- No igen - tüzesedett a tekintetes úr -, mente.

- Mente? - sóhajtott halaványan Belpoták.

A tekintetes úr fölkiáltott:

- Persze... mente. Paszománttal.

(A János, aki a bakon ült, veszettül káromkodott.)

- Ja, mente - mormogta Belpoták halkan.

- Valami jó magyar szabónál - tette hozzá a tekintetes úr. - És ha... ha - dünnyögte elfulladva - már aranysarkantyúk lesznek a csizmámon, tán kellene egy új kalap is?... A régi kalapom már zsíros...

Belpoták rémülten nézett a tekintetes úrra.

János kocsis erre leugrott a bakról, és iszonyú káromkodások között fogta ki a lovakat. Egy szót sem szólt, csak kioldozta az istrángot, és behajtotta a lovakat az istálló felé.

A tekintetes úr fogcsikorgatva kiáltott rá:

- János, te kötni való gazember, mit csinálsz?

János leszedte a lovakról a szerszámot, és egy hangos szót sem ejtett, csak magában káromkodott.

- Hol a puskám? A puskám? - kiabált iszonyú dühösen a tekintetes úr. - Hadd lőjem le ezt a betyárt. Hogy mertél kifogni, te ördög?

A kiáltozásra Julis asszony sikoltozva futott ki a házból. A vén, deres János erre megszólalt, Julis felé fordulva és nagyujjával a vállain keresztül a tekintetes úr felé bökdösve:

- Hát azt akarja, hogy menjünk a városba, és vegyünk aranysarkantyút meg lakkcsizmát meg paszomántos mentét meg még - az Isten akárhová tegye -, még kalapot is akar!?

Julis asszony szótlanul meredt a tekintetes úrra. A tekintetes úr szitkozódva rángatta a kocsi bőrfüggönyeit, amelyik alól a másik oldalon Belpoták remegve osont ki.

Julis asszony szólt.

- Belpoták! - Mintha az égből csapott volna le ez a rikoltó asszonyi szó. A nyurga, sovány Belpoták lesütötte a szemét. - Belpoták, kapott pénzt a vásárláshoz?

Belpoták a válla közé kapta a fejét, és kifordította a tenyerét.

- Hát? - pattogott Julis asszony.

- Adósságra akarja - dörmögte közbe János kocsis. - Mindent elzálogosít a zsidónál. Zsidó lesz a gazdánk, Julis asszony - tette hozzá a vén kocsis elkeseredve.

- Adósságra? - sikoltott Julis -, hát nincs már elég adósság? Nekünk három év óta hűséges szolgálatunkért nem fizet senki bért - és még adósságot csinál? Adósságot? Hogy kilökjenek bennünket ebből az odúból?... Lakkcsizma, aranysarkantyú?... Kalap?

Julis asszony sírt, mint a záporeső. Belpoták elosont valamerre az udvar zugába, János kocsis pipára gyújtott, s hátát a falnak vetette.

A tekintetes úr bizonytalan hangon kiáltotta:

- Ha a puskám itt volna, mind lelődöznélek benneteket!

- Le bizony - zokogott Julis asszony -, hát akkor ki főzne a tekintetes úrra; ki mosna; ki vasalna; és ki ültetne kacsát, libát? Az isten áldja meg a tekintetes urat, jöjjön be az udvarról, mert megeredt az eső. Jó ebédet főztem.

A bánatos októberi égből hosszú fonatokban eredt meg a suhogó őszi eső. János kocsis megfogta a kocsi rúdját, és húzta befelé a szín alá, az eső elől.

- Hanem ezt a vén betyárt lelövöm! - kiáltotta a tekintetes úr.

János csendesen mondta:

- Jó, jó. Ne veszekedjen az emberrel örökké - tette hozzá zsörtölődve.

A tekintetes úr erre bement az ambitusra. Ott Julis asszony elkapta a kezét, és behúzta maga után a szobába.

Az eső - ami ezen a nedves, csúnya őszön nem szűnt meg - suhogva esett a mohos, düledező udvarház fölött.

Délután a zöld cserépkályhában vígan lobogott a tűz, a tekintetes úr mérgesen szívta pipáját, és az üvegajtón át elnézte a ködbe vesző messzeséget. Mérges volt, és nagy tervvel foglalkozott. Azzal ugyanis, hogy a legközelebbi főispáni installációnál jóval előbb gondoskodik az aranysarkantyúról és hozzávalókról. Most az egyszer elmarad a báró barátja fogadtatásáról. "Mert még megvertek volna a cselédeim" - tette hozzá gondolatban. Majd arra gondolt, hogy vajon mivel kedveskedik Julis vacsorára? Amikor Belpotákot is megrovandja majd gyáva magaviseletéért.

Az eső közben csendesen suhogott a régi udvarház körül - és a dombok a messziségben belévesztek a leereszkedő őszi ködbe az álmos délutánon. Azon a csúnya, nedves, kedvetlen őszön, amikor a bárót installálták nálunk.

(1898)

Téli szelek

Ma levelet kaptam otthonról; az édesanyám írja, hogy a vencsellői kéményseprőt a szent karácsony hetében megették a farkasok az országúton. Fagyos téli szelek süvöltöznek a Nyírben, és az országutakon farkasok leskelődnek a vándorokra.

Ez már a tél.

Valósággal érzem az ünnepi kalács friss illatát, és szép havakat látok, amikor ím a szegény kéményseprő szomorúságteljes halála foglalkoztatja az elmémet. Hát még van tél. Habár én évek óta nem láttam igazi telet, és hogy elszakadtam a szülőföldemtől ebbe a kővárosba, azt hittem, hogy azok a szép nagy, fehér havak, amik susogva ereszkednek le az angyalok országából, már csak a múlt édes emlékei közé tartoznak. A vonatok nem rekednek be többé, a farkasok pedig odafönn maradnak most már örökre a máramarosi rengetegben, mert máshol tél nincsen. És lám, azt kell hallanom, hogy a szegény vencsellői kéményseprő, aki faluzva tölté életét, a tél áldozata lőn.

A tél félelmesen erős legény; tréfázni véle nem lehet, és csak a vicces újságok lapjain látható tél az a piros arcú, jókedvűen dörmögő öreg bácsi, aki fehér szakállán jégcsapokat hordoz.

Valójában egy makacs, köszvényes, penzionált kapitány a tél, aki rossz indulatokkal és gyűlölettel van kibélelve: gyanakodó, komor és káromkodó, és főként haragszik azokra az apró diákfiúcskákra, akik karácsony hetében szánkókra ülnek, és messzi-messzi városokból sietnek hazafelé az ünnepi időre, az édesanyjuk karjába.

A törökfalvi pap pedig a jégen birkózik a farkassal.

Az emlékezés ködén át hatalmasnak és csodaerejűnek látom a törökfalvi papot. Béni tisztelendő azonban szerényen mosolyogna, ha eztet olvasná. Kis, fekete férfiú volt, igen lelkes szemekkel és igen szép bariton hanggal, de főként a gorombaságairól volt ő híres, amiért is a törökfalvi hívek papjuknak választották. Különben aranyszívű ember volt, aki kenetteljesen békítette a pörlekedő házastársakat, megkeresztelte az újszülötteket, és eltemette az Úrban megtérőket: így végezvén papi hivatását.

Ha ott kezdtem volna, hogy a Nyíren nagyon szigorú és mérges a penzionált kapitány, és főként bal lábával kelt fel azon a napon, amikor ezelőtt sok-sok esztendőkkel egy apró, mélácska fiút röpített a végtelen fehér országúton egy könnyű szánkó, akkor már kevés meghallgatnivalójuk volna önöknek. De közbejött a törökfalvi pap.

Korán, szép téli hajnalon indultunk János bácsival. A két deres igen gangos járású volt, és úgy csilingeltek a csörgők és csengők, hogy János bácsi a legnagyobb megelégedéssel ült a bakon. Elmaradt az iskola a téli homályban, a professzor urak házai, amik a templom környékén sorakoztak, még csendesen aludtak a hajnalban. János bácsinak megmutogattam, hogy hol lakik Fertő tanár úr, aki a latinból buktatott meg, nemkülönben azt is, hogy hol lakik a matematika professzora, aki szintén szekundát adott. János bácsi felkapta deres fejét, és az ostorral megfenyegette a zöld zsalus házakat. Majd a gangos lépésű szürkékre fordította a figyelmemet, és boldog hangon mondta:

- Ezek a bestiák sem járnak mindig így. Most azonban ők is tudják, hogy a "kis gazdájukat" viszik haza.

Az iskolakönyveimet szíjjal fűztem össze, és a lábam alá tettem őket. Jól beburkolóztam a nagy bundákba; az ég csendesen feléledett, amikor elmaradt mögöttünk a város.

Kopasz, fagyos akácok szegélyezték az országutat, amik között üveghangon zengett a szél. Mert ahogy a síkra értünk, egyszerre a pokol fenekéről előjött a csípős, süvöltő téli szél. Mérgelődve hajtotta fel a jegenyéken pihenő varjakat, és a fekete madarak libegve, lengve emelkedtek fel a szélben. A reggeli tájon, fehércukor köntösben látszott egy szélmalom, a messzeségben havas felhők közül bújt elő egy sápadt korong, a nap.

A szürkék gangosan lépkedtek, a csengők csilingeltek ünnepélyesen, azt hiszem, elaludtam a meleg bundák között.

Mert mikor felébredtem, akkor már olyan hangon beszélt velünk a szél, mint a penzionált kapitány szokott káromkodni. Zúgással és süvöltéssel volt tele a levegő, meg apró, éles, üvegszilánkokhoz hasonló hóval. Látni persze nemigen lehetett. A szürkék veszettül vágtattak, szinte sötét volt. Az út szélén egy félig hóba temetett kőfeszület terjesztette felénk karjait. János bácsinak havas volt a háta, és a sapkáját a tarkójára húzta.

A téli szél zengve, dalolva kergetett bennünket.

Eltévedtünk.

A hófúvás felemelte az utakat, fák koronái látszottak a futó havon, dombok és völgyek keletkeztek a síkságon. Más helyeken meg a fekete, kemény föld látszott.

János bácsi fel-felágaskodott a bakon, és körülnézett. Valahányszor leült, mindig rettenetes káromkodások között tette azt. A szél a fejére hajtotta a subája gallérját, amire meg a széllel pörölt.

A lovakat hajszolta folyton. A két szürke hatalmas párafellegeket fújva, nyihogva vágtatott a havon.

Egyszerre nagyot zökkent a szán. Valami domboldalról futott le a mélybe, az egyik szürke megcsúszott, de nem bukott fel, János bácsi azonban lezuhant a bakról. A lovak lihegve álltak meg.

Apró, kemény sás látszott a tavon, előttünk meg zöld, csikorgó jégmező terült el, amin szeszélyes arabeszkek alakjában feküdt a hó.

János visszazökkent a bakra.

- Jégen vagyunk - dörmögte. Aztán ráhajtott a jégmezőre.

Lassan mentünk. A lovak vigyázva emelgették lábaikat; ekkor valami rettenetes üvöltés hangzott fel a közelben. Azóta sem hallottam olyan hangot. Tán a kutyavonításhoz hasonlít leginkább, de mégsem az, vadabb, dühösebb. A szürkék egyszerre megbolondultak - de János bácsi is.

Ekkor jött a törökfalvi pap.

Mondom, az emlékezés ködén keresztül látom mindezeket; a zöldes jégmezőt, az ijedt János kocsist és a remegő testű szürkéket. A havat az arcomba vagdalta a szél, mintha a halál csókolna meg. Az a rettenetes üvöltés a közelben hangzott, egy négylábú, lompos szörnyeteg rohant elő a sás közül.

A farkas.

Alföldi telek ijesztő réme, aludni nem akaró gyermekek elaltatója, a farkas rávetette magát az egyik szürkére. A nyakába harapott, és a körmeivel felhasította a szügyét. A nemes állat felhorkant, aztán megbicsaklott a két első lába, térdre bukott, a másik ló elszakította a hámot, felborítva a szánt, elvágtatott a világba. Én és János bácsi a jégre csúsztunk.

A farkas kiéhezett, vén, lompos bestia volt, akkor nekünk fordult. Egyetlen szökéssel átugrotta a szánt, János bácsi subája szárnyát ragadta meg. János kibontakozott a subájából, és félreugrott. Engem felkapott, és futni kezdett. A farkas nyomunkban.

Akkor a parti bokrok közül egy fekete ruhás ember futott elő. A jégre ugrott, és nagy kiabálással közeledett felénk. Görbe, szeges pálca volt a kezében, azzal hadonászott, nemkülönben topogott a csizmája szeges sarkával a jégen. Egy vastag könyv volt a hóna alatt, a bekecse ujját felgyűrte, úgy ment a farkas felé.

A bestia meghökkent és ordítva hátrált. Szökött, és a körmeivel kaparta a jeget. De a fekete ruhás ember megcsóválta a szeges, görbe botját, és úgy odadobta azt a farkas fejéhez, hogy a bot kettétörött. A toportyán erre megfordult, és keserves vonítással kullogott vissza a fagyos nádba, majd elveszett a hóesésben.

A fekete ruhás ember kiabálására visszajött János bácsi vélem. Haragudott barátunk:

- Hova az ördögbe szaladnak! Gyáva népség, egy szál farkastól megijednek. Jöjjenek velem. Én vagyok a törökfalvi pap.

A törökfalvi pap aztán kikérdezte, mi járatban vagyunk. Nekem megbarackozta a fejem, amikor kitudódott, hogy két szekunda társaságában mék hazafelé, majd megvigasztalt.

- Kisöcsém, ne búsulj. Petőfi sem volt jó tanuló. Lehetsz te még nagy ember!

Kézen fogott, és menni kezdtünk. A hófúvás alább hagyott. Nyilván a törökfalvi pap mián, aki görbe botjával megregulázta a farkast.

Szép havak esnek a Nyíren, amint a levél mondja. A szegény vencsellői kéményseprő szomorúságteljes elhalálozása bizonyítja, hogy még mindig egyedül van a törökfalvi pap, aki nem ijed meg a farkastól.

(1899)

Regény a bánatos Andrásról

1

Mit tehet az ember ködös, hosszú novemberi napon, amikor aludni nem tud; fázik, nyughatatlankodik, és a jó Isten sem tudná mivel megtalálni a kedvét? Különösen a délután hosszú. Hová lehet ilyenkor menni vénkutyakedvemmel? Leülök a kályha elé, és nézegetve a tüzet, tanácsot tartok a kedvemmel. Megígértem neki, hogy estére elviszem egy olyan vendégfogadóba, ahol cigánymuzsikusok magyar nótákat játszanak. Avagy kimegyünk holnap reggel a városerdőbe, ahhoz a sírkőhöz, amelyikre csak annyi vagyon írva, hogy Fuit, ahol már sokat, sokat álldogáltunk, én meg a kedvem, és megnyugodva jöttünk haza. Holnap korán reggel, mikor köd csavarog a fák között, és deres, sárga levelek lepik el az elhagyatott utakat! Mindez azonban nem használt semmit, semmit. A kedvem változni nem akart. A tűzbe bámultam, és olyan szomorú voltam, mint még soha. - De igen, már voltam így. A múlt esztendőben meg az ez előttiben, minden novemberben. Mikor a bánatos András bekocogtat az ajtón, és a felhők és szelek a nyilas jegyében járnak - akkor olyan leszek, mint a leégett ember a mesében, aki mindig, mindétig azon sopánkodik, hogy két jó bocskora veszett oda házégésnél. Én meg azon szomorkodom, hogy a szomszédban tegnap a "Tarara bumdié"-t zongorázta valaki, amiért én rettenetesen megharagudtam. Pedig nem is volt ilyen vénkutyakedvem tegnap. Mért nem zongorázzák mostan a "Tarara bumdié"-t, vagy akár a "Fischerin du kleiné"-t, amikor legalább volna okom arra, hogy zordon legyek?!

Aztán a bánatos Andrásról gondolkozgattam, aki ím bekocogtatott az ajtón. Ej, lám, én ezt a bánatos Andrást ismertem. Honnan is ismertem?

Most már egész világosan tudom, hogy ismertem; kis, deres, öreg férfiú volt, aki leffentyűs sapkát hordott, és a szürke szakállát úgy nyírta, mint száz esztendő előtt volt divat. Csak az arcán, a két álla körül hagyott meg akkorát, mint egy piskótadarab, és mindig rövidre nyírta. És a nagy tyúkültető batárra is emlékezem, amelyiken bánatos András járkált. Hogy honnan jött elő azzal a nagy, sárga batárral, amelyiknek négyfelé járt a négy kereke, és öt parasztlovacska húzta a kenderistrángokat, azt most nemigen tudom. Később tán eszembe jut. De bánatos Andrásra - bizonyára egész másként hívták, de honnan tudhatnám én azt most? - egészen jól emlékszem, amint a csodálatosan nagy batáron bedöcögött a Jakab-templom mellett a "Hét víg csízek" mindig kitárt kapuján. A "Hét víg csízek" volt a legrégibb vendégfogadó nálunk. Az ördög se kereste föl, csak falusi szegény emberek apró kocsijai tanyáztak a nagy, sáros udvaron, amelyeknek végén egy nagy, üres szín tátongott kifelé az utcán arra menőkre. A "Hét víg csízek" fényes múltja nyilvánvaló messzi vidéken. Nagy makaóbankok tartódtak a 4-es számú szobában, és az urak itten gyülekeztek nagyvásárkor. - Igen, hát bánatos András volt az egyetlen úrféle, aki ebben a fogadóban mindig megszállott, ha a tyúkültetőt bevonszolta az öt parasztlovacska valami messzi vidékről ide. Mert a batár tetejéig sáros volt mindig. Meglehet különben, hogy azért, mert sohasem tisztították. És a bánatos András kocsisa is figyelmet érdemelt. Sohasem láttam olyan kocsist azóta se. Vörös zsinóros, rongyos dolmány lógott rajta, de a süvegén bokrétányi darutoll lengett, és ócska, nagy, fehér téli kesztyűkben tartotta a madzaggyeplőt télen-nyáron. Begyesen ült a tyúkültető bakján, és a rosszul kövezett utcákon olyan nagy ostorpattogtatást vitt véghez, hogy az emberek az ablakhoz mentek. Hajszolta rettenetesen az öt parasztlovacskát, a kocsi majd szétesett ezenközben mögötte, bánatos András szomorkás, fonnyadt, vén arca pedig aggodalmasan jelent meg minden második percben a bőrfüggönyök mögött, amint a rossz ülés rugói földobták kis görbe, magyar ruhás testét a rettenetes vágtatásban.

A vén haramiaképű kocsis bizonnyal azt akarta elhitetni az emberekkel, hajszolván a lovacskákat a városi utcákon, hogy ők folyton ilyen sebességgel járnak. Nyilvánvaló volt azonban, hogy a cserjésnél akkora sártenger kezdődik a csárda mellett, hogy onnan kilubickolni a jó lovaknak is nagy mesterség. De a batár mindig robogva érkezett meg a templom mellett a kis piacra, ahol majd feldöntötte a bánatos András Jánosa az ő gazdáját, merész fordulót akarván produkálni a rossz lovacskákkal. A tekintetes úr bizonnyal nagyon örült, amikor beérkezett a "Hét víg csízek" döngő kapualjába, ahol egy álmos szolgáló varrogatta emberemlékezet óta rongyos szoknyáját a grádicson. A hét kopott csízek, akik aranyalmafán tanyáztak pléhre föstötten a kapu fölött, bizonyára vígabban énekeltek az úrfajta vendég megérkezésekor. A kapualjában aztán a peckes öreg betyár fürgén leugrott a kasornyáról. Az ember szinte megijedt, mert a begyes vén kocsis egyszerre összeroskadt. De úgy is maradt. Semmi baja sem történt ugyan, hanem a két lába olyan volt, mintha egy X-betűt középen kétfelé törünk, aztán fordított végükkel illesztjük a darabokat össze. Akkora lett, mint egy tízéves gyermek, hanem azért tartotta magát, és odakacsázván a batárhoz, teli tüdővel kiáltotta:

- Tekintetes úr, helyben vagyunk.

A tekintetes úr ugyanis süket volt, mint az éjszaka, és egy nagy tubust tartott mindig kezével a füle mellett. A János nagy kiáltására összerezzent, és mérgesen dörmögte:

- Jó, jó, hisz értem én, ha nem is ordítasz úgy. Még azt hiszik, hogy süket vagyok, pedig csak nagyothallok egy kicsinykét.

A törpe János nem vitázott a gazdájával, hanem segített neki kiszállni a hintóból. Egyben rákiabált a nyugodtan varrogató álmos szolgálóra:

- Rézi, a négyes szobát! Hol a gazdád?

A szolgáló álmosan kelt föl a grádicsról, és haragosan nézett végig a vendégeken.

- Mi baja magának az én gazdámmal? - dünnyögte lustán.

János rettenetesen kiabált, amint a gazdája mellett megszokta:

- Haragszol, ugye, mert takarítani kell?

A fakó arcú, lompos, öregedő cseléd mérgesen kiöltötte nyelvét:

- Maga babszem Jankó! - mondta és elfutott.

János rettenetes dühbe jött, utána akart iramodni, de a tekintetes úr megfogta a karját, és mondta szemrehányólag:

- Látod, János, miért kiabálsz úgy, mintha az egész világ süket volna. - Majd szokott érdeklődéssel tette hozzá: - Mit mondott a leány? Mit mondott, amiért megharagudtál?

- Hogy menjünk a pokolba, és az ördög hozott ide bennünket - szólt János a tubusba keményen.

Az öreg tekintetes úr csóválta a fejét.

- Ej, ej, az a lusta leányzó. Mind ilyen az asszonyfajta. Égeti a gyönge tenyerét a munka, a takarítás.

János elkeseredve kiabált:

- Mind ilyen, tekintetes uram, mind tűzre való.

Nyilván neki sem volt több szerencséje a nők körül, mint a gazdájának.

A négyes szobát aztán elfoglalta a bánatos András, János pedig bepattogott a kocsiszínbe, mert az neki dukál. A többi parasztszekerek hadd ázzanak az udvaron az esőben. Aztán bánatos András el is ment. A "Hét víg csízek" a vármegyeházával szemben énekeltek. A tekintetes úr oda tartott. A hajdú, aki a vármegyeházat támogatta, már ismerte, és biccentett feléje. A tekintetes úr fölcammogott a grádicson, és ment egyenesen a vasajtós levéltár felé. Itten kutatott, keresgélt ő már évek óta. Régi írásokat másolgatott le, és még régibb írások után hajszolta Vince bácsit, az öreg, potrohos árkiváriust, aki pedig csak pipázni szeretett és elmélkedni a világi dolgokon.

Így aztán eltelt a délelőtt. A bánatos András összeszedve egy csomó írást, ferde kis termetével sebesen ment haza, a csízekhez. János, amint messziről meglátta, álldogálván a fogadó kapujában, a piaci eseményeket figyelve, nagy sebbel-lobbal fogott - majd rettenetes vágtatással robogtak ki a fogadóból, a rosszul kövezett utcákon végig. És a csárdáig, ahol, mondom, kezdődik a sártenger, János nagyon pattogtatta az ostort.

A nagy bőrfüggönyös batár elment vissza, valahová a múlt századba, aludni és álmodni tovább bánatos András gazdájával és Jánosával.

2

Mondom, hogy visszaemlékezem bánatos Andrásra; mindig leffentyűs sapkában látom őt, amint a rettenetesen ingadozó batárból aggodalmasan tekingetett ki. Most, hogy jobban gondolkozom, látom bánatos Andrást a leffentyűs sapka nélkül. Rendes, mondhatni, úrias tartással feszengve egy négylovas hintóban. És egy szép asszonnyal oldalán, a Túrinéval.

Ez a Túriné világszép asszony volt a maga idejében. Nyilván sok-sok szép krónika maradhatott volna föl utána, ha kobzos lantosok járják vala be a mi vidékünket. Csak a híre nem volt a legjobb. Tulajdonképpen ott kezdődött a dolga, amikor özvegy lett. Szép szál kürasszírok feküdtek akkor nálunk. Ezekkel kötözködött Túriné. A kürasszírok aztán másfelé mentek, de Túriné itten maradt, virágkehely finomságú termetével, hervatag-kánkálin színű hajával. És miután gazdag sem volt, egyik rokonától a másikhoz vándorolgatva, itt-ott meghúzódván néhány évekig, amíg kiűzték a házból. Mert hát, édes Istenem, ő nem kereste ugyan a kalandocskákat, de azok jöttek útjába. Már kissé meglátszottak rajta az esztendők, amikor régi óhajtása valóra vált. Egy jó, gazdag öregurat keresett ő mindig, aki nem sajnálná tőle sem a nevét, sem az erszényét. Bánatos Andrásban megtalálta-e? Nemigen tudom, csak sejtem, hogy az öreg végre valahára megnyerte azt a pörét, ami miatt Vince bácsit, a jó pipázó árkiváriust annyit zaklatta.

A pört az állam ellen nyerte meg, és mondják, hogy a kis öregúr egyszerre annyi nagy hasú bankót számolt meg a királyi adóhivatalban, hogy hamarosan nem is lehet annyi pénzt együtt látni. Akkor került elő a Túriné.

És a babszem János sem igen jelentkezett ebben az időben. Nem sokáig tartott ugyan a dolog, legföljebb egy hónapig. Az öregúr abból a múlt századból, ahová az öreg batárral visszajárkált aludni, egyszerre négy gyönyörű sárkánnyal vágtatott elő. A bakon parádés kocsis feszült, és angolbőr ülésen a kivasalt és megberetválkozott bánatos András mellett Túriné forgatta vállán a fehér selyem napernyőjét. És messze elkerülték a "Hét víg csízek"-et, ahol az álmos szolgáló varrogatta a grádicson rongyos szoknyáját. A nagyfogadóban szálltak meg, és délelőtt az öregúr karonfogva sétált Túrinéval a cukrász előtt. Az emberek csóválgatták a fejüket. Hanem Túriné erősen fogta az öreg András úr karját, és mosolyogva nézett a világba.

Este pedig az arénába mentek. Az öregúr páholyt váltott, és tubusát hóna alá szorítva, közönyösen mélázott maga elé a páholy sarkában. Hanem a szép Túriné egészen kihajolt, és ragyogtatta gyémántdiadémját, amitől az egész aréna csillogott. Közben a nagydob pufogott, és a színészek jól-rosszul énekeltek. Túriné mosolyogva kacsingatott a világra.

3

Mondom, csak egy hónapig.

Még máma is emlékszem arra a ködös novemberi délutánra, amikor János olyan sebbel-lobbal jött a vén batárral a Jakab-templom mellett, hogy széjjelrebbentette a zsemlyéskofákat.

A "Hét víg csízek"-hez fordult be a batár, amiből az öregúr ijedt, aggodalmas arccal ugrott ki.

Az álmos szolgáló még mindig ott varrogatott, és János sem beszélt halkabban:

- Most ugorj, Rézi - kiabált már a bakról -, hamar a négyest, mert nagy baj van. Megszökött az asszonyunk.

Az öregúr nem feddte meg Jánost a hangos beszédért, sőt apró, polkázó lépéseivel maga igyekezett a vendégszoba felé, ahol ledobta sáros köpönyegét. Aztán megfordult, és kilépett a "Hét csízek" kapuján. Ott azonban megállt bánatos András. Lehajtotta leffentyűs sapkába bújtatott, kis, deres fejét, és a földre bámult, a szürke kockakövekre. Mint egy beteg, vén madár, szomorú őszi délután. Tépelődve meresztette a szemét maga elé. Hová menjen? Merre menjen? - Az asszony megszökött, és magával vitte a sok-sok pénzt is. Valami komédiásba gabalyodott belé, örökkön szerelmes szívével.

Ott állt bánatos András sokáig. Az emberek, akik arra jártak, csodálkozva nézték. A földre nézett, és meg se mozdult, a tubus kicsúszott a hóna alól, észre sem vette.

Végre megindult.

Nem a kövezeten, hanem az országút kellős közepén. János, aki még ki sem fogott, megfordult az öt parasztlovacskával, és a gazdája nyomában hajtott.

Bánatos András pedig lehajtott fejjel ment a sáros, csatakos országúton, mintha valami keskeny, kicsi cipőcskének keresné a nyomát. Ment, ment. János a batárral lépésben ballagott utána.

Már kiértek a városból, és a csárda felé közeledtek, ahol ama nagy sártenger kezdődik. Itt János retteneteset kiáltott:

- Tekintetes uram, üljön föl!

Bánatos András megfordult, és feddőleg nézett Jánosra:

- Jó, jó - mormogta -, csak ne kiabálj úgy, mintha az egész világ süket volna.

Beült a kocsiba. János nagy cserdítést vitt véghez a bakon, és a vén kasornya batár robogva indult meg az országúton. Vissza az elmúlt századba, álmodni.

(1900)

Egy öreg legény és háza tája

Egy nagyon öreg ember élt a Fekete szűz utcában, akinek már senkije, semmije nem volt a világon, csak egy vén madara és egy vén szolgalegénye. Behunyom a szemem - és a múltból előlép ez a nagyon öreg ember, feszes magyar ruhás, kis termetével, és bogárfekete szemét rám szögezi, hófehér haja a vállát verdeste, és bajuszát - a fehéret és nagyon bozontosat - kipödörte. Egészben véve valami víg, tréfára hajló derű járkált ez öregember nyomában; tán hóbortos volt egy kicsit, tán nem volt hóbortos, csak nevetni szeretett, és mindenben örömöket és tréfát keresett. Úgy hívták: Kengyelfy András.

A háza sem olyan volt, mint a többi házak. Odvas, düledező bagolyfészek volt, szűk kis fekete kapuval, mi egy sötét folyosóra nyílott, ahonnan mindig hűvös szél fújt ki, megborzongtatván a járókelők hátát. Ám a kapuajtó szellőztetés céljából volt nyitva, mert keresztbe tett, rozsdás vasrudak zárták el az ajtó mögött a bejárást. Ha a fekete, szomorú kapun zörgettek - ha ugyan zörgettek néhanapján -, egy csodálatos külsejű törpe futott elő a folyosó hátteréből, mintha valami föld alatti világrészből rohanna elő a mesék manója. Ezen az emberen minden kicsiny és fonnyadt volt, csak a szakálla volt nagy és haragos. Vastag, szürke szakálla melléig ért és előreállt. A romantika kékes köde lebegett a régi ház felett, és Bartolót - ez öreg szolgát - némi fantáziával középkori apródnak lehetett nézni, aki ura mulatságára komédiát játszik társaival, hosszú szakállt ragasztván - és a magas lovagteremből futott le a zörgetésre. Bartoló fekete szemüvege alól megvizsgálta a jövevényt - rendesen postás vagy végrehajtó volt ez -, és csörögtek a rozsdás láncok, miközben a keresztvasakat leengedte. Piros huszárnadrágjában - amihez azonban kopogó fapapucsokat viselt -, ujjatlan kabátjában és rongyos sipkájában Bartoló elvégezte a jövevénnyel az elvégeznivalókat, és a vasakat ismét helyükre téve, eltűnt a sötét, hideg folyosón.

Természetesen mindnyájan tudtuk, hogy Kengyelfy András megbolondult már régen, és véle megbolondult hűséges szolgája is, öreg papagája, akit néha a keresztvasak mögött sétálni láttunk, szintén.

A vén házban nem valami mulatságosan ugyan, de azért mégis ment-mendegélt az élet. Kengyelfy éjjel aludni nem tudott, és egy pislogó lámpánál kártyázott szenvedélyesen. A háznak volt egy szobája, amiben csupa apró, zöld kártyaasztalkák álltak, a megfelelő székekkel. Voltaképpen ez a játékszoba volt a ház egyedüli kényelmes szobája. A többiben rozzant, fekete bútorok és az állandó nagy sötétség tanyáztak, és patkányok szaladgáltak mindenfelé. Mintha szomorkodott volna itten valaki? Mintha nem mindnyájan a legvígabban éltek volna? Bartoló hegyesen fütyült, miközben fát vágott, az öregúr vacsora előtt kezébe vette a gyertyát, és az emeletre felment (patkányok surrantak a lábai alatt), és benyitott egy kopott, fehér ajtón. Ez asszonyi lakás volt. A karcsú lábú székek és a rongyos háló, rokokó függönyök s a nagy velencei tükör, amit a por vastagon belepett, asszonyról beszéltek, aki egyszer itt élt, itt mosolygott, itt dúdolgatott. És az ágy is pillangó selyemfüggönyeivel asszonyi hangot hallott egykor, de az ágyban senki sem feküdt, patkányok és fekete bogarak mászkáltak az aranysárga takaró alatt. Az öregúr a sarokba, egy nagy órához járult, amely komolyan és mély szomorúsággal ketyegett itt a bús csöndben - száz esztendő óta. Apró akvarellek - egykor híres mesterek ecsetjéből - díszítették az öreg órát, és Kengyelfy megnyomott rajta egy rugót. A vén óra kreccsent - tán vonakodott -, de aztán elhalt a ketyegése, és csendesen, búsan, valami régi-régi melódiát kezdett játszani... Kengyelfy mereven és ünnepélyesen állott az óra előtt, gyertyával kezében - s amint a zene elhallgatott, megfordult, és halkan mondta:

- Lizi tánt, kezét csókolom! Szép álmokat kívánok!

Meghatott, csendes lépésekkel haladt kifelé a szobából, és az egykor fehér ajtót behúzta maga után. A lépcsőkön totyogós lépésekkel lement, odalenn pedig, leülve öreg karosszékébe, sokáig mereven bámult a gyertya lángjába.

Amíg Bartoló megjelent.

Bartoló a vacsorát szervírozta; gyönyörű damasztabroszt és asztalkendőt szedett elő és antik ezüstöt, lassú, ünnepélyes lépésekkel járkált a szobában.

- És a menü, fiam, Bartoló? - kérdé Kengyelfy, egyszerre felrezzenve álmodozásából.

Bartoló recsegő hangon felelt, meghajolván:

- A menü, méltóságos uram, ma csak juhpörkölt.

Az öregúr rezignáltan dünnyögte:

- Juhpörkölt? Mikor volt más?

- És rizs, ha megengedi méltóságod - felelt Bartoló, és lebegve hozta be a vacsorát.

Az öregúr keveset evett, szomorúan és csendesen nézegetett maga körül, mintha keresne valakit oldalán, mintha szólni akarna valakihez, akinek itt kellene ülni, de nincs itt... A kristálypalackból friss vizet töltött, és száját megtörölve, csengetett. Bartoló megjelent huszárnadrágjában, és a gyertyával világított a szomszéd szoba felé. Ahová az öregúr csendes, álmodozó lépésekkel megindult. Bartoló bezárta az ajtót. S az öregúr megszólalt:

- No, Cservánszky, ma kemény napod lesz! - mondta ő, és leülvén egy asztal mellé, keverni kezdte a kártyát. Szivarra gyújtott, és szürke szeme vígan nevetett. A kártyákat elosztotta, és játszani kezdett - Cservánszky helyett is. A whist érdekfeszítő bonyodalmai lebilincselték az öregúr minden figyelmét. Rágta szivarját, és homlokát ráncolta. (Cservánszky igen jól játszott - jobban, mint gondolni lehetett volna -, és kombinációi félelmesek voltak.) Az öregúr elvesztette a pártit. Aranyban játszottak, és az öregúr tíz aranyat tett a Cservánszky kártyája mellé. A párti újból kezdődött, de Cservánszky kitűnően játszott. Félelmes volt ez az ember, rejtélyes kombinációival és cselvetéseivel! Az öregúr ismét tíz aranyat veszített.

Újabb párti keletkezett, az öregúr izgatottsága növekedett. Ismét veszített és újra veszített. A szivar nem ízlett, eldobta azt az öregúr, és kártyáit szorongatta. Végre - midőn már hatodszor veszített - mellényéről leoldotta vékony aranyláncát, és pecsétgyűrűjét lehúzta ujjáról, Cservánszky, úgy látszik, vonakodott elfogadni a felajánlott dolgokat, mert az öregúr kártyáját izgatottan dobta az asztalra. (Odakünn kukorékolt a kakas, hajnalodott.) Heves szavakat mormogott és fel-alá járkált a szobában, végre izgatottan elhagyta a szobát. - S ez így ment húsz esztendő óta minden éjjel, amikor az öreg Kengyelfy András az életből kilépett, és a Fekete szűz utcai házba visszavonult - egy víg és dorbézolásokkal teli élet után, mikor már semmi-semmi nem maradt, még Lizi tánt sem. Ő is elment.

Reggel fáradtan ébredt a méltóságos úr. Bartoló lábujjhegyen nyitott be a hálószobába a cipők végett, de az öregúr már ébren volt.

- Jó reggelt, fiam - mondta, - Cservánszky ismét legyőzött az éjjel.

Bartoló mogorván bólingatott, és az asztalra rakta az aranyórát, a láncot és a pecsétgyűrűt.

- Sohasem győzzük le Cservánszkyt, méltóságos uram. Az egy nagy spiller - dünnyögte, és komoran nézett maga elé.

Az öregúr kinyújtózott, és csendesen mondta:

- Kemény legény Cservánszky. Fiam, ez az ember tud élni! Ami a legfőbb, élni tud! Harminc esztendeig reggeliztem vele együtt a Jockey-klubban, harminc esztendeig vacsoráztam vele együtt, Cservánszky csak pezsgőt ivott, és osztrigát evett. A kártyában és az asszonyok körül mindig szerencséje volt. Hagyj békét nekem Cservánszkyval. Hisz Lizi tántot is elvette a végin... Csak idehoztam a barátomat, csak néhány szót szólt, és Lizi elment.

Bartoló komolyan állt a szoba közepén, és nehezen sóhajtott.

- És minden pénzt is, méltóságos uram - mondotta figyelmeztetőleg.

Az öregúr feddőleg nézett szolgájára:

- Ehhez igazán nincs semmi közöd, fiam!

Bartoló eltávozott, és az öregúr a párnán lehunyt szemmel gondolkozott az elmúlt szép dolgokon, elmúlt szép történeteken, főleg Cservánszkyn.

*

Lehunyom a szemem, és látni szeretném magam előtt mai estvén nővérét, mint egykor láttam; mosolygósan, vidáman, tréfásan, ahogy az emberek között megjelent.

Mondatik, hogy a méltóságos úr, amíg ifjabb volt, szép életet élt, és pénzeit elköltötte. Később hazajött a Fekete szűz utcába, és nyugodalmasan éldegélt öreg szolgájával és madarával.

Minden elmúlott!

Hogy minden elmúlott!

Az öregúr szomorúan és vígan emelkedik ki az emlékeim közül. A vén, hideg házból a szél fúj ki a fekete kapun, Bartoló futva megjelen, ha zörgetnek - és tán minden úgy van, mint egykor volt. Vezeklés a szép ifjúságért, az elmúlt dolgokért.

(1900)

Hétszilvafás uraink

ELSŐ FEJEZET
Olyan bevezetésféle, mely szól a nemzetesék
kirohanásáról és a tardi kalendáriumról

A régi jó világban még csak jelentett valamit az, ha valakit meg-nemzetes-uramoztak. Felért annyival, mint ma legalábbis egy bankdirektorság. De ki hallotta azt, hogy máma büszkélkedne a nemzetes titulussal valaki? Van nálunk egy egész falu, ahol tán még a bakter is nemzetes úr - és ott igen büszkék az atyafiak a titulusra. Itten maradott ez a falu a Nyír kellő közepén, tán még Árpád apánk óta. Vagyis inkább Béla király óta. Mert a nemzetes urak azt vallják, hogy a nagy király küldte ide őket a tatárok eltakarodása után, mondván:

- Menjetek, fiaim, Bacsó András és Birta Pál és ti, többiek a Tiszának fölfelé. Menjetek addig-addig, amíg egy nagy, kutyafüves homokországra találtok, ahol úgy terem a sólyom meg a farkas a lápokban, mint a Jóisten áldása. Ottan ráakadtok Szabolcs vezér várára. Telepedjetek meg itten a környéken, valahol a vár körül, és legyetek segítségére a várvédő kapitánynak, ha háborús idők járnak.

Bacsó András és Birta Pál megindulának, mint egy falu, és megkeresték Szabolcs vezér várát a farkasok országában. Megtelepedének, és itten laknak azóta is. Ármálista nemesember egytől egyig a falu népe. Idegent meg nem tűrt maga között soha, mert pöffeszkedő és gőgös, habár csak bocskoros nemesek valának is világéletükben. Azonban verekedni igen jól tudtak, és lóra kapva restaurációkor, temérdek fejeket bevertek; leadván a voksot, visszatakarodtak ismét oda, ahonnan jöttek. Nem mászkáltak semerre, legfeljebb száraz nyáron, ha imitt-amott nyoma veszett egy lónak, mondták az emberek, hogy a ló irányában láttak egy tardi embert. A tardi nemzetes urak azonban igen tagadták a dolgot, és esküdöztek, hogy a tardi emberek között még nem akadt lókötő, mert azt felakasztanák ők maguk. A csendbiztosok igen jól tudták, hogy lókötő az egész falu, a bírótól a bakterig. Még a harangozó is. De ki az ördög menne evégett Tardra? Kora ősztől késő tavaszig eleven ember nem úszhatja meg a tardi határt. Víz, tó meg nád van mindenfelé, útnak híre sincs. A messzeségben, benn a nádak kellő közepén, biztos nyugalommal füstölögnek a tardi kémények. A csendbiztosok hiába nyargalásznak pusztázó legényeikkel a falu körül. Oda bejutni ilyenkor nem lehet. De ki se. A tardiak ezt nemigen bánják. Mert beszorulástól tisztulásig névnapokat tartanak. A tiszteletes, Homolay János, csak téli neveket ismer az újszülöttek számára, és vigyáznak rá, hogy egy nap se maradjon a kalendárium legelején és leghátulján, amikor valakinek a névnapja ne volna. Így gondoskodik Homolay uram a jövő generációról, mert nyilván így tettek elődei is. A tardiak között aztán így szétosztódik a téli kalendárium. A dínomdánom aztán tart kora tavaszig. Muzsikálnak a faluban, és a nemzetes urak megesznek és megisznak mindent.

Egy nedves télen, amikor a restaurációt tartotta a vármegye, a tardiak kimaradtak a voksaikkal. Nem tudtak kijönni a falujukból. Hanem alighogy befagytak az utak, nyolcvannégy tardi lovagolt be a vármegye udvarára, a fokossal megdöngetvén a kapukat, protestáltak a nélkülök megesett restauráció ellen. A vicispán hiába parancsolta ki őket a nagy udvarból. A tardiak nem mozdultak, sőt Birta Pál uram felkiabált a vicispánnak:

- Az úr se volna vicispány, ha mi előjöttünk volna. Pereat Gönczy! Vivát Kállay!

A nyolcvannégy nemes utánazúgta Birta Pálnak a szavát. Gönczy Mihály uram, a kis öreg vicispán, ijedten húzódott be a kancelláriába, a tardiak döngették az eltorlaszolt ajtókat. Nagy tumultus keletkezett a székvárosban.

A tardiak - mondták a szomszéd utcában - nagy violenciát akarnak elkövetni a vármegyén. Új restaurációt akarnak. A hajdúk nagy nehezen kiszorították a nemzetes urakat a vármegyeház udvarából, mert a nemzetes urak a pincét akarták feltörni, ahol a rabok döngették az ajtót. Az atyafiak kiszabadítván a rabokat, fel akarták forgatni a várost. Ezt azonban, mint mondám, megakadályozták, kiszorítván őket az udvarból. Bezárták a kapukat. A nemzetes urak az utcákon vágtattak fel és alá, nagy riadalmat keltvén a vásárosok között. Napestig rémítgették a várost, akkor aztán, mikor már a városbeli emberek lóra kaptak és fokost ragadtak, a tardiak megelégedéssel hazavágtattak a falujukba. Megígérték azonban, hogy még beszéltetni fognak magukról.

Úgy is lőn.

Mert két év múlva, egy nagyon meleg nyáron, hatvannégy tardi nemes vére festette pirosra a szenttamási sáncokat.

Az alkotmányos idők elmúltak, de Tardon még máma is nemzetes urak laknak, és a kalendáriumot sem szerkesztik másképpen, mint azelőtt. Habár a dínomdánom már nem olyan nagyon hangos Tardon.

MÁSODIK FEJEZET
A tardi fiúról és annak csodálatosságairól,
amivel eme krónika hősévé kinövi magát

Birta Pál, ahogy átlépte a sásházi gimnázium küszöbét, ment egyenesen bal felé a hosszú folyosón, és benyitott egy ajtón, ott leült a leghátulsó padba, és ottan ült négy évig egyazon szent helyen, egyazon módon: két tenyerét összekulcsolva álla alatt, mereven nézett maga elé, ijedt, nagy, fakó színű szemével. Majd négy év múlva más terembe nyitott be szeptember elsején, és ott is elfoglalván a legutolsó padsorban helyét, számos évig ült mozdulatlanul, ijedten nézve maga elé. Csendesen megszakállasodott, bajusza is nőtt, és ebből az időből emlékszem én Birta Pálra, amikor változtatni kezdte eddigi viselkedését, és néha-néha fütyülgetett hegyesen óra közben, és a léniával csapdosta csizmaszárát.

Mert már akkor kerek, piroskás, bibircses arcát nagy szakáll köríté, és bajuszt pedert. Rövid szárú csizmában járt télen-nyáron, és szűk nadrágjai zsebjébe mélyesztve ökleit, úgy feszengett közöttünk kinőtt, rövid kabátjában, puha elejű ingével és piros nyakkendőjével, mint a gólya a békák között. Birta úrnak hívogattuk őt, egyszer azonban, egy szerdai napon, Birta elkésett az óráról. A rajztanár úr, egy öklömnyi német emberke, peckesen felemelkedett sarkaira, és keményen leszidta Birtát a későn való érkezés mián. Emlékszünk Birtára, milyen csodálkozva nézett a kis szöszke emberkére, és tulajdonképpen nevetett nagy szakállába.

Igen, hát ezen a délelőttön, amikor tízórai szünetkor a gimnáziumi épület mögé vonultunk egy cigarettli elszippantására, Birta, megtömködve selmeci pipáját, a dohányoszacskót kinyitotta előttünk, és kínált belőle.

- Szűz ám ez. Ma hozta otthonról a kocsisunk, bejövén a hetivásárra. A bátyám küldte.

Megkóstoltuk, cigerettlit sodorván a vékonyra vágott dohányból, azonban emlékszem, igen erősnek találtuk. Valaki mondta:

- Jobb ennél a trafik.

Birta úr csodálkozott:

- Jobb-e? Majd megkérdem a bátyámtól. Vele ebédelek ma együtt a fogadóban, mert ő is bejött a kocsival.

Erről a bátyjáról sokat beszélt mindig Birta úr, de senki sem tudott többet felőle, mint hogy be szokott jönni a hetivásárra. De Birta úr mindig nagy tisztelettel emlegette, és így némileg mi is tartottunk felőle. Ott állt Birta úr, öklét rendes szokása szerint szűk nadrágja zsebébe mélyesztve, agyara közt selmeci pipáját tartva, és a kurta szárú csizmája orrára pislogott. A hátát a falnak vetette, és nemigen törődött velünk, akik iskolai dolgokról, nehéz stúdiumokról és szigorú tanárokról fecsegtünk. A nagy, nyurga ember bozontos szakállával, kiviaszkolt bajuszával és fekete süvegében úgy nézett ki, mintha nem is közibénk tartozott volna. Elmélázgatott, és nyújtózkodott, kivervén tenyerébe pipáját, amikor csengetett a pedellus, ami azt jelentette, hogy az óraközi szünetnek vége.