A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Harlan Coben: I Will Find You. Published by New American Library, a division of Penguin Group (USA) Inc.

Copyright © Harlan Coben, 2023

All rights reserved

Hungarian translation © Szécsi Noémi, 2023

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Fordította Szécsi Noémi

Borítóterv Németh Károly, Relatív

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-847-1

ISSN 2559-9550

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Unokahúgaimnak és unokaöcséimnek,

Thomasnak, Katharine-nek, McCallumnak, Reillynak, Dovey-nak, Aleknek, Genevieve-nek, Majának, Allanának, Anának, Marynek, Meinek, Samnek, Calebnek, Finn-nek, Annie-nek, Rubynak, Deliának, Henrynek és Mollynak

szeretettel
Harlan bácsitól

ELSŐ RÉSZ

1. fejezet

A kisfiam meggyilkolásáért rám szabott életfogytig tartó büntetés ötödik évében járok.

Spoiler: nem én öltem meg.

A fiam, Matthew hároméves volt, amikor brutálisan meggyilkolták. Ő volt a legcsodálatosabb dolog az életemben, de meghalt, én pedig azóta az életfogytig tartó büntetésemet töltöm. Nem elvont értelemben. Vagyis inkább azt mondanám, nem csupán elvont értelemben. Ez minden tekintetben életfogytig tartó büntetés lenne, akkor is, ha nem tartóztatnak le és ítélnek el.

De az én esetemben, ebben az esetben az életfogytiglan egyszerre metaforikus és szó szerinti.

Felmerülhet a kérdés, hogy hogyan lehetek ártatlan.

Egyszerűen csak az vagyok.

De vajon harcoltam-e, és minden erővel bizonygattam-e az ártatlanságomat?

Hát nem mondanám. Itt jön be az elvont értelemben vett büntetés. Nem nagyon érdekelt, hogy bűnösnek találnak-e. Tudom, hogy ez meghökkentően hangzik, de mégsem az. A fiam meghalt. Ez itt a lényeg. Ez a lényeg, ez a főcím, ezt szedték csupa nagybetűvel. A fiam meghalt, eltűnt az életemből, ezen a tényen semmit sem változtat az, hogy bűnösnek vagy ártatlannak ítél-e az esküdtszék. Cserben hagytam a fiamat. Minden értelemben. Matthew akkor is halott, ha az esküdtszék rájön az igazságra, engem pedig felmentenek. Egy apának az a feladata, hogy megvédje a fiát. Ez a legfontosabb felelőssége. Szóval hiába nem az én kezemben volt a fegyver, amely az én gyönyörű fiamból azt a roncsot csinálta, ahogyan azon az öt évvel ezelőtti szörnyű éjszakán rátaláltam, nem akadályoztam meg, hogy megtörténjen. Apaként nem láttam el megfelelően a feladatomat. Nem védtem meg a fiamat.

Mindegy, hogy én követtem-e el a gyilkosságot vagy sem, az egész az én hibám, nekem kell bűnhődnöm.

Szóval alig reagáltam, amikor az esküdtszék elnöke felolvasta az ítéletet. A szemtanúk ebből persze arra következtettek, hogy biztosan szociopata, pszichopata, zavart vagy lelki sérült vagyok. A média azt állította, hogy nincsenek érzéseim. Nincs bennem empátia, képtelen vagyok a megbánásra, kifejezéstelen a tekintetem. Ilyen és ehhez hasonló dolgok miatt bélyegeztek gyilkosnak. Egyik sem volt igaz. Egyszerűen csak nem láttam értelmét semminek. Engem ért az a csapás, hogy megtaláltam a fiamat, Matthew-t a marveles pizsamájában aznap éjjel. Térdre estem, és nem tudtam felkelni. Akkor sem. Most sem. Sosem fogok.

Kezdetét vette a valódi életfogytig tartó büntetés. Ha bárki azt hinné, hogy ez a történet a tévedésből elítélt, az ártatlanságát bebizonyító férfi története lesz, akkor rosszul gondolja. Mert az nem lenne túl érdekes. Voltaképpen semmin sem változtatna. Az sem jelentene feloldozást, ha ebből a szörnyű cellából kiszabadulnék. A fiam akkor is halott.

Ebben az esetben nem létezik feloldozás.

Legalábbis ezt gondoltam addig a pillanatig, amíg egyszer csak a börtönőr, egy különösen súlyos eset, akit Fürtösnek hívunk, bejött a cellámba, és azt mondta:

– Látogató!

Meg sem mozdultam, azt hittem, valaki máshoz beszél. Majdnem öt éve vagyok benn, és ezalatt senki sem látogatott meg. Az első évben az apám jelentkezett látogatásra. Rajta kívül Sophie nénikém, valamint pár közeli barátom és rokonom, akik hittek az ártatlanságomban, vagy legalábbis azt gondolták, nem vagyok teljesen bűnös. Egyikőjükkel sem akartam találkozni. Matthew anyja, Cheryl, az akkori feleségem (aki mostanra, nem meglepő módon, a volt feleségem) vonakodva, de szintén bejelentkezett – őt is elutasítottam. Nyilvánvalóvá tettem: nem vágyom látogatókra. Ezt nem önsajnálatból tettem, és nem is azért, hogy bárkit megszánjak. A látogatás nem segít sem a látogatón, sem a látogatotton. Nem láttam, és nem látom értelmét a dolognak.

Eltelt egy év. Aztán kettő. Aztán mindenki felhagyott a próbálkozással. Nem mintha akárki – talán Adamen kívül – szeretett volna Maine-be elbumlizni. Gondolom, ez világos. De most, hosszú idő után először, valaki itt van a Briggs Büntetés-végrehajtási Intézetben, hogy meglátogasson.

– Burroughs! – csattan fel Fürtös. – Gyerünk! Látogatód van.

Elfintorodom.

– Ki az?

– Úgy nézek én ki, mintha a személyi titkárod lennék?

– Nagyon vicces.

– Mi?

– A személyi titkáros poén. Nagyon vicces volt.

– Most okoskodsz velem?

– Nincs kedvem látogatókhoz – mondom neki. – Küldd el őket, légy szíves.

Fürtös felsóhajt.

– Burroughs.

– Mi van?

– Kapd össze magad! Nem töltötted ki a papírokat.

– Milyen papírokat?

– Papírokat kell kitölteni – mondta Fürtös. – Ha nem akarsz látogatókat.

– Azt hittem, hogy elég, ha felírom őket a vendéglistára.

– Vendéglista – ismételte Fürtös a fejét csóválva. – Szerinted ez egy szálloda?

– A szállodáknak van vendéglistájuk? – vágok vissza. – Mindenesetre valamit kitöltöttem arról, hogy nem akarok látogatókat.

– Amikor megérkeztél.

– Igen.

Fürtös megint sóhajt egyet.

– Azt minden évben meg kell újítanod.

– Micsoda?

– Töltöttél ki idén olyan papírt, ami arról rendelkezik, hogy nem akarsz látogatókat?

– Nem.

Fürtös széttárta a karját.

– Na látod. Akkor pattanj fel.

– Nem tudod egyszerűen közölni a látogatóval, hogy menjen haza?

– Nem, Burroughs, nem tudom, és el is mondom, miért. Mert az több melómba kerülne, mint levonszolni téged a látogatószobába. Mert akkor el kell magyaráznom, miért nem vagy ott, a látogatónak pedig esetleg kérdései lesznek, és valószínűleg nekem is ki kell majd töltenem egy papírt, amit utálok. Aztán majd neked is ki kell töltened egy papírt, nekem meg oda-vissza kell rohangálnom. Nézd, nincs szükségem erre a hercehurcára, ahogy neked sincs. Szóval elmondom, mi fog történni: velem jössz, és tőlem ücsöröghetsz ott egyetlen szó nélkül, ha utána kitöltöd a megfelelő nyomtatványokat, aminek következtében egyikünknek sem kell többé ezen átesnie. Értetted?

Elég régóta dekkolok itt ahhoz, hogy belássam: a túl sok ellenállás nemcsak felesleges, hanem ártalmas is. Viszont őszintén szólva kíváncsi lettem.

– Értettem – mondom. – Király. Menjünk!

Tisztában vagyok vele, mi a rutin. Hagyom, hogy Fürtös rám rakja a bilincset, aztán a hasláncot, amely a kezemet a derekamhoz rögzíti. Kihagyja a lábbilincset, leginkább azért, mert fárasztó fel- és leszedni. Elég hosszú út vezet a Briggs SZR-jétől (gyengébbek kedvéért: szigorított részleg) a látogatói szárnyig. Jelenleg tizennyolcan vagyunk szigorított őrizetben – hét gyerekmolesztáló, négy erőszaktevő, két kannibál sorozatgyilkos, két „sima” sorozatgyilkos, két rendőrgyilkos, és persze egy saját fiával végző elmebeteg (ez vagyok én). Micsoda felhozatal.

Fürtös szokatlan módon vizslat. Pedig a legtöbb itteni őr unatkozó nyomozójelölt és/vagy valami izomagy, aki elképesztő közönnyel szemlél minket, börtönlakókat. Meg akarom kérdezni tőle, miért, de tudom, mikor kell csendben maradni. Azt megtanulja itt az ember. Érzem, hogy remeg a lábam, ahogy lépkedek. Meglepően ideges vagyok. Igazság szerint megszoktam az ittlétet. Szörnyű itt – elképzelhetetlen –, de hozzászoktam már a borzalmához. Akárki legyen is a látogató ennyi idő után, biztos, hogy olyan híreket hoz, amik meg fogják rengetni a világomat.

Nem örülök neki.

Abból az estéből leginkább a vérre emlékszem. Sokat gondolok a vérre. Álmodom is róla. Nem tudom, milyen gyakran. Az elején minden éjjel megtörtént. Most már azt mondanám, hogy inkább heti egyszer, de nem tartom számon. A börtönben máshogyan telik az idő. Megáll, aztán újrakezdődik, előresiet, és cikcakkban halad. Emlékszem arra, ahogy azon az éjszakán felébredtem. Nem néztem meg az órát, de akinek ez fontos: reggel négy óra volt. A ház csendes volt, nyugodt, de ennek ellenére az az érzésem támadt, hogy valami nincs rendben. Vagy ezt csak utólag – tévesen – hiszem. Az emlékezetünk gyakran a legnagyobb képzelettel rendelkező mesemondónk. Szóval lehet, hogy semmit sem „éreztem”. Most már nem tudom. Nem mintha rögtön felpattantam volna az ágyból, időbe telt, mire felkeltem. Percekig hevertem álom és ébrenlét között, egyre csak az ébrenlét felé lebegve.

Egy ponton végre felültem. Végigmentem a Matthew szobájához vezető folyosón.

Ekkor vettem észre a vért.

Pirosabb volt, mint amire számítottam – friss, élénkpiros, mint a zsírkréta, amivel rajzolni szoktunk, rikító és bántó, mint a bohóc rúzsa a fehér lepedőn.

Ekkor elkapott a pánik. Matthew nevét kiáltottam. Ügyetlenül a szobája felé futottam, és durván nekiütköztem az ajtókeretnek. A nevét ismételgettem. Semmi válasz. Berohantam a szobájába, és rátaláltam… valami felismerhetetlen dologra.

Azt mondják, üvöltözni kezdtem.

Így talált rám a rendőrség. Üvöltve. Az üvöltések üvegszilánkként tépdesték a tagjaimat. Azt hiszem, egy ponton abbahagytam az üvöltést. Erre sem emlékszem. Nem is tudom, talán elszakadtak a hangszálaim. De az üvöltés azóta is bennem visszhangzik. Azok az üvegszilánkok még mindig belém tépnek, megszaggatnak és szétszakítanak.

– Gyerünk, Burroughs – mondja Fürtös. – A nő már vár.

Nő.

Azt mondta, „nő”. Egy pillanatig azt hiszem, hogy Cheryl az, és megdobban a szívem. De nem, ő nem fog eljönni, és nem is akarnám, hogy eljöjjön. Nyolc évig voltunk házasok. Boldognak gondoltam a házasságunkat, legalábbis javarészben. A végén már nem volt annyira jó. Az új stresszforrások repedéseket képeztek, a repedések pedig hasadékokká szélesedtek. Vajon együtt maradtunk volna Cheryllel? Nem tudom. Néha azt gondolom, hogy Matthew miatt jobban igyekeztünk volna, hogy ő összetartott volna minket, de ez inkább csak ábránd.

Az ítélet után nem sokkal írtam alá a válási papírokat. Utána nem beszéltünk többet. Ez inkább az én döntésem volt, mint az övé. Szóval ennyit tudok csak az életéről. Fogalmam sincs, hol van most Cheryl, hogy vajon szenved-e még és gyászol, vagy sikerült új életet teremtenie magának. Szerintem az a legjobb, ha nem tudom.

Miért nem figyeltem oda jobban Matthew-ra azon az estén?

Nem azt mondom, hogy rossz apa voltam. Nem hiszem, hogy az voltam. De azon az estén egyszerűen nem volt kedvem hozzá. A háromévesek megterhelők tudnak lenni. És unalmasak. Ezt mind tudjuk. A szülők próbálnak úgy tenni, mintha a gyerekükkel töltött minden pillanat áldás lenne. De nem az. Vagy legalábbis ezt hittem azon az estén. Nem olvastam esti mesét Matthew-nak, mert egyszerűen nem volt kedvem. Szörnyű, ugye? Egyszerűen csak ágyba küldtem a gyerekemet, mert elvonták a figyelmemet a saját értelmetlen problémáim és aggodalmaim. Hülyeség. Akkora hülyeség. Mind olyan mértéktelenül hülyék vagyunk, amikor jól mennek a dolgaink.

Cheryl, aki azelőtt fejezte be a szakorvosképzését általános sebészetből, éppen éjszakás volt a Bostoni Közkórház transzplantációs osztályán. Egyedül voltam otthon Matthew-val. Inni kezdtem. Nem vagyok nagyivó és nem bírom a piát, de az azt megelőző pár hónapban a Cherylt és a házasságomat ért megpróbáltatások miatt, ha nem is vigaszra, de zsibbadásra leltem az ivásban. Szóval piáltam, és azt hiszem, az alkohol erősen és gyorsan hatott rám. Röviden: túl sokat ittam és kifeküdtem, vagyis ahelyett, hogy vigyáztam volna a gyerekemre, ahelyett, hogy megvédtem volna a fiamat, ahelyett, hogy ellenőriztem volna, hogy minden ajtó zárva van-e (nem volt), hogy odafigyeltem volna, hogy nem settenkedik-e arra valami betolakodó vagy mifene, ahelyett, hogy meghallottam volna, ahogy a gyerek felsikít a félelemtől és/vagy a fájdalomtól, olyan állapotban voltam, amit az ügyész az eljárás során gúnyosan piaszundinak nevezett.

Semmi másra nem emlékszem, kivéve arra a szagra.

Tudom, mi ebből következik: talán mégis az apa tette (vagyis én). Végül is elég elsöprő erejű bizonyítékok szóltak ellenem. Megértem. Helyes. Néha én is gondolkodom ezen. Teljesen elvakultnak vagy téveszmésnek kellene ahhoz lenni, hogy az ember kizárja a lehetőséget, szóval hadd meséljek el egy rövid történetet, ami szerintem kötődik ehhez: egyszer álmomban erősen belerúgtam Cherylbe. Éppen arról álmodtam, hogy egy hatalmas mosómedve megtámadta a kiskutyánkat, Laszlót, és az álmomban keletkezett pániktól vezérelve teljes erőből belerúgtam a mosómedvébe, de a valóságban Cherylt rúgtam sípcsonton. Utólag különösen vicces, hogy Cheryl megpróbálta kifejezéstelen arccal végighallgatni, ahogy a mentegetőzöm („Jobb lett volna, ha hagyom, hogy a mosómedve megegye Laszlót?”), de az én csodálatos sebész feleségem, aki szerette a kutyánkat, ahogy minden más kutyát, így is háborgott.

– Talán tudat alatt bántani akartál – mondta.

Mosolygott közben, szóval nem hiszem, hogy komolyan gondolta. De talán mégis. Aztán persze rögtön elfelejtettük, csodás napot töltöttünk együtt. De mostanság sokat gondolok rá. Azon az éjszakán is aludtam és álmodtam. Egy rúgás nem ér fel egy gyilkossággal, de ki tudja, nem igaz? A gyilkos fegyver egy baseballütő volt. Mrs. Winslow, aki negyven éve lakott a szomszédban, az erdő mögött, látta, amint elásom. Ezzel dőlt el az ügy, habár sokat gondolkodtam azon, hogy lehettem ilyen hülye, hogy a bűntett helyéhez ilyen közel ásom el az ujjlenyomataimmal borított tárgyat. Sokszor gondolkodom ilyeneken. Például aludtam már el attól, hogy egy-két pohárral többet ittam a kelleténél – ki nem? –, de így még sosem. Az is lehet, hogy elkábítottak, de mire gyanúsítottá váltam, ezt már nem lehetett megvizsgálni. A helyi rendőrök, akik közül sokan mélyen tisztelték az apámat, először nagyon segítőkészek voltak. Olyan bűnözők aktáiba néztek bele, akiket apám csukatott börtönbe, de ez az eshetőség még számomra sem tűnt valószínűnek. Apának akadtak persze ellenségei, de ezek régi dolgok voltak. Miért egy hároméves kisfiún állt volna bosszút bármelyikük is? Szexuális erőszaknak vagy más indítéknak nem volt jele. Nem állt össze a kép. Szóval mindent összevetve, tényleg csak egy lehetséges gyanúsított maradt.

Én.

Talán valami olyasmi történhetett itt, mint a mosómedve-rugdosós álmomban. Nem lehetetlen. Az ügyvédem, Tom Florio ezzel akart volna érvelni. A családom is úgy vélte, vagy legalábbis annak egyes tagjai, hogy ezt a magyarázatot kellene előadnom. Korlátozott cselekvőképességre vagy valami hasonlóra hivatkozni. Előfordult a múltban, hogy alvajártam, és úgynevezett pszichés problémáim is akadtak. A családtagjaim szerint felhasználhattam volna ezt.

De nem, nem tettem beismerő vallomást, mert mindezek ellenére nem én tettem. Nem öltem meg a fiamat. Tudom, hogy nem. Tudom. És igen, azt is tudom, hogy minden bűnöző ezt mondja.

Fürtös és én befordulunk az utolsó sarkon. A Briggs Büntetésvégrehajtási Intézet egy kopott betonkocka. Minden fakószürke, mint egy megkopott út zivatar után. Ide jutottam abból a három hálószobás, két és fél fürdőszobás, gyarmati stílusú, napsárga, zöld zsalus házból, amely egy zsákutca háromezer négyzetméteres telkén terült el, és földszínekkel és antik fenyőbútorokkal volt berendezve. De ez nem számít. A körülmények nem fontosak. Az ember rájön, hogy a külsőségek ideiglenesek és tünékenyek, pont emiatt nem is jelentenek semmit.

Berregés hallatszik, majd Fürtös kinyitja az ajtót. Rengeteg börtön modernizálta a látogatószobáját, és a kevésbé veszélyes börtönlakók válaszfal vagy korlát nélküli asztalhoz ülhetnek a látogatóikkal. Én azonban nem. Itt a Briggsben még mindig van golyóálló plexiüveg. Leülök egy fémszékre, amit a padlóhoz csavaroztak. A hasláncomat meglazítják, hogy megfoghassam a telefont. A szigorított látogatói így kommunikálnak – telefonon és plexiüvegen keresztül.

A látogatóm nem Cheryl, a volt feleségem, de hasonlít rá.

A testvére az, Rachel.

Rachel a plexiüveg másik oldalán ül, de látom, ahogy elkerekedik a szeme, amikor meglát. Majdnem elmosolyodom a reakcióján. Egykor szeretett sógora, a különös humorérzékű, csibészes mosolyú fiú határozottan sokat változott az elmúlt öt évben. Kíváncsi vagyok, mi tűnik fel neki először. Talán a fogyás. Vagy inkább a rosszul összeforrt arccsontok. A hamuszürke arcszínem, az egykor sportos, mára meghajlott testtartásom, vagy a megritkult, őszülő hajam.

Leülök, és a plexiüvegen keresztül a szemébe nézek. Felveszem a telefont, és jelzem neki, hogy tegyen ugyanígy. Amikor Rachel a telefont a füléhez emeli, beszélni kezdek.

– Miért vagy itt?

Rachelnek majdnem sikerül kisajtolnia magából egy mosolyt. Mindig közel álltunk egymáshoz. Kedveltem a társaságát. Ő is az enyémet.

– Látom, nem sokat udvariaskodsz.

– Azért jöttél, hogy udvariaskodjunk egymással, Rachel?

Az arcáról a maradék mosoly is eltűnik. Megrázza a fejét.

– Nem.

Várok. Rachel megviseltnek tűnik, de még mindig gyönyörű. A haja ugyanolyan hamvasszőke, mint Cherylé, a szeme is ugyanolyan sötétzöld. Mocorgok a székemen, hogy más szögből lássam, mert fáj szembenézni vele.

Rachel visszapislogja a könnyeit, és a fejét ingatja.

– Ez felfoghatatlan.

Maga elé néz, én pedig egy pillanatra meglátom azt a tizennyolc éves lányt, akivel akkor találkoztam először, amikor Cheryl hazavitt magával New Jersey-be az Amherst College-ban töltött harmadik évünkben. Cheryl és Rachel szülei nem igazán fogadtak el. Túlságosan proli voltam a szemükben, apám járőr, egyszerű sorházban nőttem fel. Rachel viszont rögtön megkedvelt, én pedig úgy szerettem, mintha a húgom lett volna. Törődtem vele. Féltettem. Egy évvel később én vittem el kocsival a Lemhall Egyetemre, ahol az alapképzését kezdte, majd később a Columbiára, ahol újságírást tanult.

– Rég nem találkoztunk – mondja Rachel.

Bólintok. Nem akarom, hogy itt legyen. Fáj ránézni. Várok. Nem beszél. Végül mondok valamit, mert Rachelnek láthatólag mentőövre van szüksége, és nem tehetek mást.

– Hogy van Sam? – kérdezem.

– Jól – válaszol Rachel. – A Merton Pharmaceuticalsnál dolgozik, az értékesítésen. Most már vezető, sokat utazik. – Aztán megvonja a vállát, és hozzáteszi: – Elváltunk.

– Ó – mondom. – Sajnálom.

Ezt elengedi a füle mellett. Igazából nem is sajnálom. Szerintem Sam sosem illett hozzá, de a legtöbb barátjával kapcsolatban ezt éreztem.

– Még mindig a Globe-nak írsz? – kérdezem.

– Nem – mondja, és a hangsúlya alapján ezzel le is zárja a témát.

Néma csendben ülünk pár másodpercig. Aztán újrapróbálkozom.

– Cheryl miatt jöttél?

– Nem. Nem igazán.

Nyelek egyet.

– Hogy van?

Rachel a kezét tördeli. Mindenhova néz, csak rám nem.

– Újra férjhez ment.

A szavak gyomrosként hatnak, de rezzenéstelenül hallgatom. Pontosan ezért, gondolom magamban. Pontosan ezért nem akarok látogatókat.

– Sosem hibáztatott téged, tudod. Egyikünk sem.

– Rachel?

– Igen?

– Mi a francért vagy itt?

Nem válaszol. Látom, hogy mögötte egy őr, akit nem ismerek, minket bámul. Van itt még három börtönlakó. Egyiküket sem ismerem. A Briggs elég nagy, én pedig igyekszem a magam dolgával törődni. Egyre csábítóbbnak tűnik az ötlet, hogy felállok és itthagyom az egészet, amikor Rachel végre megszólal.

– Samnek van egy barátja – mondja.

Várok.

– Nem igazán barát. Inkább kolléga. A marketingrészlegen dolgozik. Ő is a vezetőséghez tartozik. A neve Tom Longley. Nős, és van két fia. Szép család. Régebben néha találkoztunk velük. Céges grillezéseken meg ilyeneken. A feleségét Irene-nek hívják. Kedvelem. Irene elég vicces.

Rachel megáll, és megrázza a fejét.

– Rosszul mesélem.

– Nem, nem – mondom. – Egyelőre ez egy tök jó történet.

Rachel elmosolyodik – őszintén elmosolyodik – a szarkazmusomon.

– Nyomokban még megvan benned a régi David – mondja.

Megint elcsendesedünk. Amikor Rachel újrakezdi, lassabban beszél, megfontoltabban.

– A Longley család két hónappal ezelőtt céges kirándulásra ment egy springfieldi vidámparkba. Azt hiszem, Six Flags a neve. A két fiukat is vitték. Irene és én még mindig barátok vagyunk, szóval áthívott ebédre valamelyik nap. Beszélt az útjukról – pletykáltunk, mert Sam elhozta az új barátnőjét. Mintha érdekelne. De ez most nem fontos.

Visszanyelem a gúnyos megjegyzésemet, és Rachelre nézek. Állja a tekintetem.

– Irene mutatott egy csomó fényképet is.

Megáll. Halvány fogalmam sincs, hova akar kilyukadni, de majdnem olyan, mintha baljós aláfestő zenét hallanék a fejemben. Rachel elővesz egy barna borítékot. Azt tippelem, hogy nyolcszor tízes méretű. Leteszi maga elé. A kelleténél tovább hallgat, mintha a következő döntésén vacillálna. Aztán egy mozdulattal belenyúl a borítékba, kihúz valamit, és hozzányomja az üveghez.

Ahogy mondta, ez egy fotó.

Nem tudom, mit kezdjek vele. Szemlátomást egy vidámparkban készült. A nő – azon gondolkodom, hogy vajon ő-e az Elég Vicces Irene – zavartan mosolyog a kamerába. Két fiú áll a két oldalán, gondolom, a Longley fiúk, és egyikőjük sem néz előre. Egy Tapsi Hapsi-jelmezes alak áll a jobb, egy Batman-jelmezes pedig a bal oldalon. Irene egy kicsit idegesnek tűnik, de nem vészes. Szinte látom magam előtt a jelenetet. A jó öreg gyógyszerészeti marketinges Tom vidáman nógatja Elég Vicces Irene-t, hogy pózoljon, Elég Vicces Irene-nek nincs kedve, de jó fej akar lenni, a két fiúnak egyáltalán semmi kedve az egészhez, mind voltunk már ilyen helyzetben. A háttérben egy hatalmas piros hullámvasút. A nap a Longley család tagjainak arcába süt, ezért hunyorognak és kissé elfordulnak.

Rachel engem néz.

Felnézek rá. Továbbra is ott tartja a képet az üveg mögött, hogy lássam.

– Nézd meg közelebbről, David.

Pár másodpercig még őt nézem, aztán visszaterelem a tekintetem a képre. Ez alkalommal viszont rögtön meglátom. Acélkarom szorítja össze a szívemet. Nem kapok levegőt.

Van ott egy fiú.

A háttérben áll, a jobb sarokban, félig kilóg a képből. Az arca tökéletes profilban van, mintha egy pénzérméhez pózolna. Körülbelül nyolcéves lehet. Valaki, talán egy felnőtt férfi fogja a kezét. A fiú felfelé néz, valószínűleg a férfi hátára, de az nincs benne a képben.

Érzem, ahogy a szemem megtelik könnyel, és bátortalan ujjakkal előrenyúlok. A fiú arcát az üvegen keresztül simogatom meg. Lehetetlen, persze. Egy elkeseredett férfi azt lát, amit látni akar, legyünk őszinték – és nincs olyan szomjazó, hőgutát szenvedett, éhező, délibábot vizionáló sivatagi vándor, aki ennyire elkeseredett lenne, mint én. Matthew nem volt még hároméves sem, amikor megölték. Senki, még egy szerető szülő sem tudná megmondani, hogyan nézne ki a gyereke öt évvel később. Biztosra legalábbis nem. Van köztük hasonlóság, ennyi. Ez a fiú úgy néz ki, mint Matthew. Úgy néz ki. De ez csak hasonlóság. Semmi több. Hasonlóság.

Zokogás tör ki belőlem. Az öklömet a számhoz emelem, és ráharapok. Pár másodpercbe telik, mire képes vagyok beszélni. Akkor viszont egyszerűek a szavaim.

– Ez Matthew.

2. fejezet

Rachel továbbra is a plexiüveghez tartja a fotót.

– Tudod, hogy ez nem lehetséges – mondja.

Nem válaszolok.

– Úgy néz ki, mint Matthew – mondja Rachel erőltetetten érzelemmentes hangon. – Elismerem, hogy hasonlít rá. Nagyon hasonlít rá. De Matthew kisgyerek volt, amikor… – megáll, összeszedi magát, és újrakezdi. – Még ha az arcán lévő anyajegyet nézed is… ez kisebb, mint Matthew-é.

– Ekkorának kell lennie – mondom.

A fiam arcának jobb felét beárnyékoló hatalmas anyajegy orvosi megnevezése kongenitális hemangióma. A képen lévő fiú arcán is van ilyen – kisebb, fakóbb, de pontosan ugyanazon a helyen.

– Az orvosok megmondták, hogy ez fog történni – teszem hozzá. – Végül teljesen eltűnik.

Rachel a fejét rázza.

– David, tudod, hogy ez nem lehetséges.

Nem válaszolok.

– Ez csak egy bizarr egybeesés. Az erős hasonlóság keveredik azzal, amire vágyunk vagy szükségünk van. Ne feledkezz meg a vizsgálatokról, a DNS-ről…

– Ne csináld! – mondom.

– Tessék?

– Nem azért hoztad ezt el nekem, mert azt gondolod, hogy pusztán csak hasonlít Matthew-ra.

Rachel lehunyja a szemét.

– Elmentem egy informatikus ismerősömhöz, aki a bostoni rendőrségnek dolgozik. Adtam neki egy régi képet Matthew-ról.

– Melyiket?

– Amelyiken az Amherst-pulcsi van rajta.

Bólintok. Cheryl és én vettük neki a tízéves évfolyam-találkozónkon. Ezt a képet használtuk karácsonyi üdvözlőkártyaként.

– Szóval ennek az informatikus pasinak van egy öregítő szoftvere. A legújabb fajta. A rendőrök eltűnt személyekhez használják. Megkértem, hogy öregítse meg öt évvel a képen szereplő kisfiút, és…

– Passzolt – fejezem be helyette.

– Majdnem. De még nem döntő jelentőségű. Érted, ugye? Ezt a barátom is mondta – pedig nem tudta, hogy miért kértem meg erre. Csak hogy tudd. Nem mondtam el senkinek.

Ez meglep.

– Nem mutattad meg Cherylnek?

– Nem.

– Miért nem?

Rachel fészkelődik a kényelmetlen széken.

– Ez őrültség, David.

– Micsoda?

– Ez az egész. Nem lehet Matthew. Mindketten hagyjuk, hogy a sóvárgás elhomályosítsa az ítélőképességünket.

– Rachel – mondom.

A szemembe néz.

– Miért nem mondtad el a testvérednek? – erőltetem.

Rachel a gyűrűket csavargatja az ujján. Tekintete elmozdul rólam, rémült kismadár módjára végigcikázik a szobán, majd visszatér rám.

– Meg kell értened – mondja. – Cheryl próbál továbblépni. Igyekszik maga mögött hagyni ezt az egészet.

Érzem, ahogy a szívem lüktet a mellkasomban.

– Ha elmondom neki, úgy fogja érezni, mintha megint kihúznák a talajt a lába alól. Az ilyen hamis remény… összetörné.

– Nekem mégis elmondtad.

– Mert neked nincs semmid, David. Mi van akkor, ha alólad húzom ki a talajt? Nincs életed. Már rég feladtad.

A szavai talán durvák, de a hangjában nincs düh vagy rosszindulat. Természetesen igaza van. Helyes az észrevétel. Nincs mit veszítenem. Ha a kép kapcsán tévedésben vagyunk – és ha próbálok objektív maradni, akkor úgy látom, elég nagy esélye van annak, hogy tévedünk –, akkor az számomra semmin sem változtat. Akkor is itt maradok a rohadás és bomlás állapotában, anélkül, hogy bármivel lassítanám ezt a folyamatot.

– Újra férjhez ment – mondja Rachel.

– Mondtad.

– És terhes.

Balegyenes az államba, majd erőteljes jobbhorog. Megtántorodom, és kivárom, hogy nyolcig rám számoljanak.

– Nem akartam elmondani – mondja Rachel.

– Nem érdekes…

– …és ha megpróbálunk valamit kezdeni ezzel…

– Értem – mondom.

– Jó, mert nem tudom, mit tegyek – mondja Rachel. – Nem mintha ez a bizonyíték meg tudna győzni egy épeszű embert. Hacsak nem szeretnéd, hogy megpróbáljam. Mármint megmutathatnám egy ügyvédnek vagy a rendőrségnek.

– Kiröhögnének.

– Igaz. Akkor esetleg a sajtóhoz fordulhatnánk.

– Nem.

– Vagy… vagy Cherylhez. Ha ezt helyesnek találod. Talán engedélyt kapnánk, hogy exhumáltassuk a holttestet. Egy új boncolás vagy DNS-teszt így vagy úgy megmutatná az igazságot. Újratárgyalnák az ügyedet…

– Nem.

– Mi, miért nem?

– Legalábbis nem most – mondom. – Nem mondhatjuk el senkinek.

Rachel értetlenül néz.

– Nem értem.

– Te újságíró vagy.

– És?

– Tudod, milyen ez – mondom. Előrehajolok. – Ha ez nyilvánosságra kerül, akkor elég nagy ügy lesz belőle. A média megint a torkunkat fogja szorongatni.

– A miénket? Vagy a tiédet?

Most hallok először egy kis élt a hangjában. Várok. Nincs igaza. Mindjárt rájön magától. Amikor Matthew-t megtalálták, a média megértést és részvétet tanúsított. Az emberi tragédia oldalát hangsúlyozták, jelezve, hogy a gyilkos még mindig szabadlábon van, szóval a kedves olvasóközönség legyen inkább óvatos. A közösségi média nem volt ilyen megértő. „Biztos egy családtag” – jelentette ki egy korai tweetelő. „Fogadok, hogy a lúzer háztartásbeli apa az” – állította egy másik, aki ezzel sok kedvelést begyűjtött. „Valószínűleg frusztrálta a felesége sikere.” És így tovább.

Amikor senkit sem kaptak el – és a sztori kezdett elhalni –, a média ideges és türelmetlen lett. A szakértők azon kezdtek tűnődni, hogy alhattam végig az egész mészárlást. Aztán a sok apróság összeadódott: a házunk közelében megtalálták a gyilkos fegyvert, egy baseballütőt, amit négy évvel azelőtt vásároltam. Egy szemtanú, a szomszédunk, Mrs. Winslow azt állította, hogy látta, ahogy a gyilkosság éjszakáján elásom. A törvényszékiek alátámasztották, hogy kizárólag csak az én ujjlenyomatomat találták meg rajta.

A sajtó imádta ezt az új csavart, főleg mivel új életet lehelt egy már haldokló sztoriba. Rákaptak. A pszichiáter, aki korábban kezelt, kiszivárogtatta, hogy előfordult, éjszakánként felriadtam és alvajártam. Cheryllel súlyos problémákkal küzdöttünk. Talán meg is csalt. Így állt a helyzet. Vezércikkek követelték, hogy tartóztassanak le és emeljenek vádat ellenem. Azt állították, az apám miatt kivételeztek velem. Mi minden lehet még eltussolva? Ha nem fehér férfi lennék, akkor már rég a dutyiban csücsülnék. Ez a rasszizmusról és a kiváltságokról szól, nyilvánvalóan kettős mérce működik.

És ennek nagy része valószínűleg igaz is volt.

– Szerinted érdekel, ha rosszat írnak rólam? – kérdezem.

– Nem – feleli gyengéden Rachel. – De nem értem. Milyen kárt okozhat nekünk a sajtó ezen a ponton?

– Le fogják hozni a hírt.

– Igen, ezt értem. És?

Elkapja a tekintetemet.

– Mindenki megtudja – mondom. – Beleértve – mutatok a felnőtt kezére, aki Matthew kezét fogja a képen – ezt a csávót is.

Csend.

Várom, hogy Rachel mondjon valamit. Amikor továbbra is hallgatásba burkolózik, hozzáteszem:

– Hát nem érted? Ha rájön, hogy sejtünk valamit, ki tudja, hogyan fog reagálni? Lehet, hogy megszökik. Nyomtalanul eltűnik, és sose találjuk meg. Vagy talán úgy értékeli, hogy túl nagy a kockázat. Már azt hitte, hogy megmenekült, de végül mégsem, szóval ez alkalommal örökre megszabadul a bizonyítéktól.

– De a rendőrség… – mondja Rachel. – Ők titokban nyomozásba kezdhetnek.

– Lehetetlen. Ki fog szivárogni. Amúgy sem fogják ezt komolyan venni, csak a kép alapján. Ezt te is tudod.

Rachel a fejét csóválja.

– Akkor mit akarsz tenni?

– Te köztiszteletben álló oknyomozó riporter vagy – mondom.

– Már nem.

– Miért, mi történt?

Újra megrázza a fejét.

– Hosszú történet.

– Több információhoz kell jutnunk – mondom.

– Nekünk?

Bólintok.

– Ki kell jutnom innen.

– Mi a csudáról beszélsz?

Gondterhelten néz rám. Megértem. Én is hallom. A régi hangszínemet. Amikor Matthew-t megölték, magzatpózba gömbölyödtem, és meg akartam halni. A fiam meghalt. Semmi nem érdekelt.

De most…

Megszólal a csengő. Őrök lépnek a szobába. Fürtös a vállamra teszi a kezét.

– Lejárt az idő.

Rachel gyorsan visszarakja a fotót a barna borítékba. Ettől a mozdulattól egyrészt elönt a vágyakozás, hogy tovább nézegessem a képet, másrészt a félelem, hogy mindez csak látomás volt. Most, hogy már nem látom, az egész ködszerűnek érződik, én pedig mintha a ködbe kapaszkodnék. Igyekszem a fiam képét az agyamba égetni, de a kép már foszladozik, mint egy álom utolsó villanásai.

Rachel feláll.

– Az utca végén lévő motelben szálltam meg.

Bólintok.

– Holnap visszajövök.

Sikerül újra bólintanom.

– És nem tudom, ez számít-e, de szerintem is ő az.

Kinyitom a számat, hogy megköszönjem, de a torkomból nem jönnek szavak. Mindegy is. Megfordul, és elmegy. Fürtös megszorongatja a vállam.

– Miről volt szó? – kérdezi.

– Mondd meg a börtönigazgatónak, hogy meghallgatást kérek – mondom neki.

Fürtös elmosolyodik. A fogai kis TicTac cukorkákra emlékeztetnek.

– A börtönigazgató nem fogad börtönlakókat.

Felállok. A szemébe nézek. És évek óta először elmosolyodom. Tényleg elmosolyodom. A látvány hatására Fürtös hátralép.

– Engem fogadni fog – mondom. – Mondd csak meg neki.

3. fejezet

– Mit akarsz, David?

A börtön igazgatója, Philip Mackenzie láthatólag nem örül a látogatásomnak. Az irodája előírásosan kopár. Az egyik sarokban amerikai zászló lóg, mellette egy kép a kormányzóról. A szürke, funkcionális, fémcsöves íróasztal az egyik általános iskolai tanárom asztalára emlékeztet. Jobb oldalon áll az a réz tolltartó, amelyet minden TJ Maxx outlet ajándékrészlegén be lehet szerezni. A két egyforma fém iratszekrény úgy áll mögötte, mint párhuzamos őrtornyok.

– Nos?

Magamban begyakoroltam, hogy mit fogok mondani, de nem maradok az eredeti forgatókönyvnél. Igyekszem színtelen, monoton, szakszerű hangnemben beszélni. Tudom, hogy a mondandóm őrültség, szóval muszáj, hogy a hangszínem ezzel ellentétes legyen. Az igazgató becsületére legyen mondva, hátradől és meghallgat, és egy ideig nem is mutatkozik túlságosan meglepettnek. Amikor végzek, elnéz a semmibe. Nagyokat sóhajt. Philip Mackenzie elmúlt hetven, de mintha még most is meglenne benne az erő ahhoz, hogy lerombolja a börtön acéllal megerősített betonfalait. Tagbaszakadt, kopasz feje bowlinggolyószerű vállai közé szorult, nyakra nincs is különösebb szüksége. Hatalmas, göcsörtös keze van, amit az asztalán pihentet, mint valami faltörő kost.

Végül rám néz bozontos fehér szemöldökkel árnyékolt, zavaros kék szemével.

– Ezt nem gondolhatod komolyan – mondja.

Kiegyenesedem.

– Matthew-ról van szó.

Hatalmas kezével elhessegeti a szavaimat.

– Jaj, hagyd már ezt, David! Mit akarsz elérni?

Rámeredek.

– Ki akarsz jutni. Minden börtönlakó erre hajt.

– Szerinted ez valami trükk, hogy kiengedjenek? – A hangom önkéntelenül is elcsuklik. – Szerinted érdekel, hogy valaha kijutok-e ebből a pokolból?

Philip Mackenzie sóhajt, és a fejét rázza.

– Philip – mondom. – A fiam valahol odakinn van.

– A fiad meghalt.

– Nem.

– Te ölted meg.

– Nem. Meg tudom mutatni a képet.

– Azt, amit a sógornőd hozott be?

– Igen.

– Persze, oké. Fel kéne ismernem, hogy az a kisfiú a háttérben igazából a fiad, Matthew, aki akkor halt meg, amikor… Mennyi is volt? Hároméves?

Nem mondok semmit.

– Tegyük fel, hogy felismerem. De ez lehetetlen. Te is tudod. Tegyük fel, hogy tényleg pont ugyanúgy néz ki, mint Matthew. Azt mondtad, hogy Rachel az öregítő programmal nézte meg, ugye?

– Igen.

– Szóval honnan tudod, hogy nem photoshopolta azt az arcot a képre?

– Micsoda?

– Tudod milyen egyszerű elsajátítani a Photoshop használatát?

– Ugye viccelsz? – ráncolom a szemöldököm. – Miért tenné ezt?

Philip Mackenzie megállt.

– Várj! Hát persze.

– Mi?

– Te nem tudod, mi történt Rachellel.

– Miről beszélsz?

– Az újságírói karrierjének kongattak.

Nem mondok semmit.

– Ezt nem tudtad, mi?

– Nem számít – mondom. De persze hogy számít. Előrehajolok, és arra az emberre szögezem a tekintetemet, akit egész életemben Philip bácsiként ismertem. – Öt éve vagyok itt – mondom, a legkimértebb hangomon. – Hányszor jöttem hozzád segítségért?

– Egyszer sem – mondja. – De ez nem azt jelenti, hogy nem segítettelek. Szerinted véletlen, hogy az én börtönömbe kerültél? Vagy hogy ráadás időt kaptál az izolációs szárnyban? Még a verés után is vissza akartak dobni a többiek közé.

Ez három héttel a bebörtönzésem után történt. A normál részlegben ültem, nem az izolációsban. Négy férfi, akiknek a testtömegénél csak romlottsága volt nagyobb, a zuhanyzóban szorított sarokba. A zuhanyzóban. A létező legrégebbi trükk. Semmi szexuális erőszak. Csak a lelket is szerették volna kiverni valakiből, hogy valamiféle primitív mámort érezzenek – és ki lehetne erre jobb választás, mint a börtön legújabb híressége, a gyerekgyilkos? Eltörték az orromat. Betörték az arccsontomat. A megrepedt állam úgy lifegett, mint egy leszakadt ajtó. Négy törött borda. Agyrázkódás. Belső vérzés. A jobb szememmel azóta csak homályos képeket látok.

Két hónapot töltöttem a kórházban.

Előhúzom az ászt a paklimból.

– Jössz nekem eggyel, Philip.

– Jobban mondva az apádnak jövök eggyel.

– A két dolog most már ugyanaz.

– Azt hiszed, hogy a presztízse öröklődik?

– Mit mondana most az apám?

Philip Mackenzie arca fájdalmas kifejezést ölt, kiüresedik.

– Nem én öltem meg Matthew-t – mondom.

– Egy börtönlakó azt állítja, hogy ártatlan – mondja szinte szórakozott fejcsóválással. – Ez az első alkalom.

Philip Mackenzie feláll a székéből, és az ablak felé fordul. A kerítésen túl elterülő erdő felé néz.

– Amikor az apád értesült Matthew-ról… sőt, amikor hallotta, hogy letartóztattak… – A hangja elhal. – Áruld el, David! Miért nem hivatkoztál pillanatnyi elmezavarra?

– Szerinted érdekeltek a jogi kiskapuk?

– Ez nem kiskapu – mondja Philip, és most már hallok némi együttérzést a hangjában. Felém fordul. – Elájultál. Elkattant az agyad. Kell, hogy legyen valami magyarázat. Mind melletted álltunk volna.

Fájni kezd a fejem – a verés egyik hatása, de lehet, hogy a szavai okozzák. Behunyom a szemem, és mély lélegzetet veszek.

– Kérlek, hallgass meg. Nem Matthew volt. És akármi is történt, nem én voltam.

– Szóval valaki megrendezte, hogy rád kenje?

– Nem tudom.

– Akkor kinek a holttestét találtad meg?

– Nem tudom.

– Hogy magyarázod az ujjlenyomatodat a fegyveren?

– Az én ütőm volt. A garázsban tartottam.

– Mi van azzal a nővel, aki látta, hogy elásod?

– Nem tudom. Csak azt tudom, amit azon a fényképen láttam.

Az idős férfi megint felsóhajt.

– Tudod, hogy úgy beszélsz, mint egy eszement?

Most már én is felállok. Meglepetésemre Philip hátralép, mintha félne tőlem.

– Ki kell juttatnod innen – suttogom. – Legalább pár napra.

– Te megőrültél?

– Intézd el, hogy kimenőt kapjak.

– A te szinteden ilyen nem jár a bűnözőknek. Ezt te is tudod.

– Akkor találd meg a módját, hogy kijuthassak.

Felnevet.

– Aha, persze, sima ügy. Tegyük fel, hogy el tudom intézni. Ezek mindent bevetnek, és a nyomodba erednek. Brutálisan. Te gyerekgyilkos vagy, David. Habozás nélkül lelőnek.

– Az már nem a te problémád.

– Már hogyne lenne az én problémám.

– Képzeld el, hogy mindez veled történik – mondom.

– Micsoda?

– Képzeld el, hogy az én helyemben vagy. Képzeld el, hogy a meggyilkolt fiú Adam. Mit meg nem tennél, hogy megtaláld?

Philip Mackenzie a fejét rázza, és visszahanyatlik a székébe. Az arcát a tenyerébe temeti, erősen megdörzsöli. Aztán megnyom egy gombot, és hív egy őrt.

– Viszlát, David.

– Philip, könyörgök!

– Sajnálom. Tényleg nagyon sajnálom.

Philip Mackenzie félrenézett, hogy ne lássa, ahogy a börtönőr belép és kikíséri Davidet. Nem is köszönt el a keresztfiától. A távozása után egyedül maradt. Nehéznek érezte a levegőt maga körül. Azt remélte, hogy David kérése valami jót jelent. A majdnem öt év alatt, amióta itt van, most először kérvényezett találkozást. Esetleg David végre hajlandó segítséget kérni a pszichiátertől. Talán végre szembesülni akar azzal, amit azon a szörnyű éjszakán tett, vagy legalább megpróbál valamiféle produktív életet élni azok után, akár itt is.

Philip kihúzta az íróasztalfiókját, és egy fényképet vett elő, amely két katonai díszbe öltözött férfit – pontosabban két hülyegyereket – ábrázolt. Khe Sanban készült 1973-ban. Philip Mackenzie és Lenny Burroughs, David apja. Mindketten a Revere Gimnáziumba jártak, mielőtt megkapták a behívót. Philip egy háromlakásos sorház legfelső emeletén nőtt fel, a Centennial sugárúton, Lenny egy utcára lakott tőle, a Dehon utcában. Legjobb barátok. Bajtársak. Revere Beach rendőrjárőrei. Philip lett David keresztapja. Lenny lett Philip fiának, Adamnek a keresztapja. Adam és David együtt jártak iskolába. A legjobb barátok voltak a Revere Gimnáziumban. A körforgás folytatódott.

Philip a régi barátja képét bámulta. Lenny már egy ideje haldoklott. Már senki sem tehetett érte semmit. Csak idő kérdése volt. A régi kép Lennyje azt a Lenny Burroughs-mosolyt villantotta meg, amely már sokak szívét meglágyította, de ez a tekintet most firtatóan meredt Philipre.

– Semmit sem tehetek, Lenny – mondta ki hangosan Philip.

A képen látható Lenny csak néz, és mosolyog.

Philip vett pár mély levegőt. Későre járt. Az irodája lassan bezárt. Philip az asztal felé nyúlt, és ismételten megnyomta a gombot az íróasztalán.

A recepciósa válaszolt:

– Igen, börtönigazgató úr?

– Foglaljon nekem jegyet a legelső reggeli bostoni járatra.