Budapest, 2026

Copyright © Csepelyi Adrienn, 2026

All rights reserved.

Illusztrációk © Heinrich Annamária

A Várkonyi Anikó-vers eredetileg a Szépirodalmi Könyvkiadó által kiadott Kiszólít című kötetben jelent meg 1977-ben.

© XXI. Század Kiadó, 2026

ISBN 978 963 568 769 5

Keresztapunak,
hogy legyen mit olvasnia
az égi priccsen

Ím a bodzavirág-felleg.

A hajnal csúcsa.

A hajnal háza.

Sarkig tárja ablakod magát.

Kő, szigony, madár,

sikoly, fény-szike, gyémánt

hajszálrepedés.

Mindegy.

Légy önmagad.

Indulj már,

röpülj,

az életért

halálra szánt

vakmerő remény,

a jeges fölső rétegek

ütegébe fúródó

félelem.

Üstökös-ív, hiperbola,

a lét koordinátái közt

szökevény.

Várkonyi Anikó: Átváltozások

OTTHON

Nájkrájder

Gyere ide, Kitt, intézd el, ezt mondanám az órába. Párszor ki is próbáltam, mikor nem látott senki. Általába nem lát senki. Amikor üt, akkor biztos nem. Úgy intézi, hogy ne lássanak. Persze nekem csak ilyen gagyi órám van, nem is azér mondtam bele, hogy gyere ide, Kitt. Hanem mer olyan jó elképzelni, tudja. Hogy szólok, oszt valaki jön.

Olyankor, mikor üt, becsukom a szemem, oszt a piros lámpára gondolok. Ott, ahon a rendszámtábla szokik lenni. Biztos látta mán maga is. Gondolom, Amerikába nem kell rendszámtábla, meg hát amugy is hova rakná arra a hegyes elejire, nem olyan az, mint a Zsigulinak. Becsukom a szemem, oszt a pirosra gondolok, hogy csak végigmegy a csik a motorháztetőn, oszt Kitt mán jön is.

Mikor nagyon üt, akkor ugy képzelem, tiszta erőbül száguld, én is csak alig tudok elugrani, de elugrok, mer tudom, hogy mi fog következni, apám viszont nem tudja, ezér Kitt elüti. Összeszoritom a szemem, oszt elképzelem, hogy, mongyuk, a kaputól a kert végibe repül. Utánna csend, csak a lámpának a hangja hallatszik. Ilyen búgás, biztos tudja. Mint a vadgalambok, azoknak világra ilyen hangja van, mindig figyelem, mikor a tyukól mögött fekszek.

Mikor magas a csinár1, jól el lehet bujni az ól mögött. Oda nem jön utánnam, nehogy összecsipje. Én nem bánom, ha összecsip, legalább a csipés helyit érzem, nem azt, ahon megvert. Ki van taposva egy kis hely, oda befekszek, oszt nem lát a szomszéd se, apám se. Ilyenkor szoktam ugy tenni, mintha ilyen nájkrájderes órám lenne. Néha pont akkor mondom bele, hogy Gyere ide, Kitt, mikor megszólal a vadgalamb. Olyankor télleg olyan, mintha válaszolna.

Mikor kicsit üt, akkor Kittet lassunak képzelem, csak odagurul, oszt azt mondja apámnak, azonnal hagyd békén. Vagy mit tudom én, ezér megfizetsz. Ilyeneket. Apám meg megijed, abbahagyja, oszt sose mer többet hozzám nyulni.

Helósok

István keddenként érkezett a hat harmincnégyes busszal meg egy ütött-kopott csíkos táskával. Senki se tudta már megmondani, a szombaton kívül miért kedd volt a piacnap, ő mindenesetre tartotta magát a keddhez, csak nem a városba ment, hanem leszállt két faluval előbb.

István nem volt valami nagy üzletember. Ezt abból is lehetett sejteni, hogy a faluban alig háromszázan laktak, őneki azonban eszébe se jutott tovább buszozni. A koreográfia mindig ugyanaz volt: Tapasztóné, Kondorék, Fedics Jóska (aki mindig csak két doboz Prilukit kért, mert állandóan lefelé szokott a dohányzásról), Szekeresék, Józsáék. A táskából is ugyanaz került elő mindenhol, más-más heti bontásban: kristálycukor, ami sárgább volt, mint a magyar, meg egy kicsit nagyobb szemű is; tejkaramella, ami mindig ki volt folyva kicsit, ahol összeért a cirill betűs papír két éle; eldobható borotva, amit az embernek az első húzás után kedve lett volna messzire eldobni. Volt még filteres gyümölcstea; ukrán Algopyrin, ugyanolyan, mint a magyar, csak zöld műanyagba csomagolva és hatod áron; és az ünnepek előtt hozott István szív alakú szappanokat hármas dobozban, bolgár rózsaolajjal (hát hogyne). Meg persze a fő cikk: a vécépapír, ami a fiatalabbak szerint olyan volt, mintha az ember smirglivel törülné a seggét, az öregek viszont valami felfoghatatlan okból úgy ragaszkodtak hozzá, mintha magával a privatizációval törülnék ki a seggüket, nem azzal az érdes papírral.

A férfi biztosra ment: csak gyorsan fogyó cikkeket szállított. Kicsi, de rendszeres haszon, zéró kockázat. Nem fektette a pénzét a sok csiricsáré törülközőbe, ami olyan műszálból készült, hogy az ember csak kenegette magán a vizet vele, de egy szem nem sok, annyit se szívott fel belőle; és nem árulta azokat az ocsmány bugyogókat sem, amik érthetetlen módon mégis állandóan gazdára leltek a többi helós csíkos táskáiból. István elgondolni sem tudta, ki veszi meg azokat a fertelmes lebernyegeket, néha úgy ment egyik faluvégről a másikra, hogy azt figyelte, vajon melyik asszonyon lehet olyan. Nem mintha bármiféle gerjedelmet váltott volna ki belőle az elképzelt látvány, épp ellenkezőleg: szórakoztatta, ha elképzelte őket az érthetetlen szabású bugyogókban, amikről úgy sejtette, a legjobb esetben is hónaljig kell hogy érjenek.

A bugyogókat a szombatiak hozták, akiket kocsival szállítottak a határig, s aztán kiraktak Tiszabecsnél, hogy menjenek majd a helyközi buszokkal, amerre gondolják. Egy fő dolog volt: sötétedésre visszaérni a határra. Nem mintha szombaton hat után lett volna bármiféle busz kifelé, amivel késve lehetne érkezni.

Helósoknak hívta őket mindenki, mert járták a falut a csíkos szatyraikkal, megálltak minden egyes porta előtt, és bekiabáltak valami furcsa, elnyújtott hangsúllyal, a végén vakkantásszerű nyomatékkal, hogy helaó! Sokuk nem is beszélt tisztességesen magyarul, de annál buzgóbban kínálgatta az áruját, így aztán olyan mondatoktól visszhangzott az utca, hogy ócsó bugyikok, zoknyikok eladaók. A helósok azoknak tettek igazán nagy szolgálatot, akik nem tudtak bejárni piacolni, és drágállották a boltban kapható termékeket. És legyen akármilyen olcsó egy falusi kisbolt, arra bárki mérget vehetett, hogy Szovjetbül még olcsóbban lehetett venni mindent.

Istvánt tehát keddenként a legritkább esetben állította meg csak valaki, hogy van-e a csíkos táska mélyén egy kis ukrán Algopyrin, vagy maradt-e még Priluki. István nem felelt, csak intett, ujjaival mutatta, hány száz forint lesz, de tudta azt magától mindenki: ahhoz valami nagyon nagy dolognak kellett történnie, hogy István árakat emeljen. Minek bonyolítani, ami oly kiválóan működik?

Amikor aztán a férfi végigjárt minden ügyfelet, befordult a kocsma utáni kis utcába. Nyáron por volt, a többi évszakban sár, mert a sok kombájn meg traktor mind az utca végén jött fel a határból. Olyan apró volt itt minden, hogy csak a traktorok nőttek: egyre modernebbek, egyre nagyobbak lettek. Ha valamelyik siheder gazda nem volt észnél, hazafele menet learatta a telefonzsinórt is a faoszlopokról, akkor aztán lehetett szaladni a túlsó faluvégre, hogy szóljanak Elemérnek, aki bejelenti a kárt, és újra beköti a telefont.

István könnyű léptekkel kerülgette a kátyúkat a megürült táskájával a vállán, ha nagy ritkán szembejött valaki, megérintette a kalapja karimáját, úgy köszönt, biccentve. De általában nem jött senki. A kis utcában alig volt ház, ami állt még, az is majdnem mind üresen: vagy meghalt, vagy elszármazott onnan mindenki.

Ilu néni a harmadik házban lakott, a zöld kerítésesben. István gyakorlott mozdulatokkal nyúlt be a kapuoszlop mellett, hogy a rongycsíkra felfűzött kulcsot leakassza. Nehezen fordult a kiskapu zárja, de a férfi már kitapasztalta a módját, és könnyedén lépett be az udvarra. Ilu néni a kisszobában ült a tévé előtt (már a járdáról lehetett hallani, hogy megy a tévé), onnan rikkantott ki: „Iparkodjon, Is’vánkám, hát kihül a kávé!”

István pedig iparkodott: nagy, kérges kezeit megmosta a lavórban, komótosan megtörölgette, aztán fogta a kotyogós porcelán kiöntőjét, és olyan elegáns mozdulattal, mint egy előkelő ház inasa, kávét töltött magának az apró, virágmintás csészébe, amit évtizedekkel ezelőtt vélhetően még valamelyik sorstársa hozott át a határon ugyanilyen csíkos szatyorban.

Két szabály volt: István nem ment be a szobába, Ilu néni nem jött ki onnan. A tévét kifordította, hogy a férfi is jól láthassa a képernyőt, egyébiránt István a szoba küszöbe elé elhelyezett kisszéken üldögélt, miközben a kávét kortyolgatta. Ilu néni előredőlt a plédekkel letakart karosszékben, annyira koncentrált a sorozat epizódjának történéseire – mintha azzal, hogy erősen szuggerálja a szereplőket, jobb belátásra bírhatná őket. És közvetített: őrületes vehemenciával magyarázta Istvánnak, mi minden történt, mióta az előző héten itt járt.

A nagy mamlasz ember pedig hallgatta a beszámolót, egyik kezében csésze, a másikban csészealj, néha hümmögött, néha meg felhördült, mégis, hogy tehette ezt a főszereplő az igaz szerelmével, ha egyszer kiderült, hogy nem is a vér szerinti testvére.

István mindig ugyanabban az időben érkezett, végignézte két sorozat egy-egy epizódját Ilu néni tolmácsolásában, aztán amikor a második után megkezdődtek a reklámok, kipakolta az előző héten megrendelt árut a konyhaasztalra. Azon már ki volt készítve két szelet almás porlós meg egy bádogbögre délután húzott kútvízzel („Is’vánkám, a kávé után mindig kell egy kis vizet inni, ezt még a nászasszonyomtul hallottam, aki elegáns helyeken is megfordult!”). A férfi jóízűen megette a két jókora szelet tésztát, felhajtotta a vizet, aztán elköszönt.

Ilu néni ilyenkor figyelmeztette, hogy a pénzt ott ne hagyja a kredencen, István bekiabált a szobába, hogy nem felejti, ne idegeskedjen. Vállára vette a csíkos szatyrot, aztán – miután megbizonyosodott róla, hogy Ilu néni nem látja odabentről, óvatosan belerakta a pénzt a kredenc tetején álló Lillafüred feliratú porcelánvázába. Biztos a nászasszonyától kapta ajándékba Ilu néni, gondolta ilyenkor István, aztán megszaporázta a lépteit, hogy idejében kiérjen a buszmegállóba.

Hogy hány éve ment ez így, senki se tudta, de István jött hóban-fagyban meg rekkenő hőségben is, hűségesen itta a kávét a küszöbön, hogy aztán óvatoskodva rakja a pénzt a vázába, nehogy Ilu néni gyanút fogjon a csörömpölés miatt.

Aztán egyik héten István elmaradt. Nagy volt a felfordulás a faluban, kinél a tea fogyott el, kinél az ukrán Algopyrin – át kellett menni a szomszéd faluba bevásárolni. És a helyzet csak egyre rosszabb lett, amikor István a következő héten se érkezett: most jöttek csak rá, hogy se egy címet, se egy telefonszámot nem tudnak hozzá, de még a vezetéknevét se kérdezte meg soha senki, hogy most érdeklődhetnének felőle, mi baja esett.

Ilu néni minden kedden megsütötte az almás porlóst, lefőzte a kávét, kimerte a vizet a kútról, odakészítette a kisszéket a küszöbre, és várt. Tán még be is engedné a szobába ezt a szegény embert, ha újra jönne – tördelte a kezét a tévé előtt, és valahogy nem bosszantotta most annyira a főszereplő sorsa se.

Almás porlós, kávé, víz. Ott állt minden a konyhaasztalon, amikor Ilu nénit megtalálták: a tészta fölött döngött a légy, már a járdáról lehetett hallani, hogy megy a tévé, innen lett gyanús az utcabelieknek, hogy valami baj lehet. Alig bírták kinyitni a kiskaput azzal a rossz kulccsal. Ott ült Ilu néni a pokróccal letakargatott karosszékben, előrehajolva, mintha csak vissza akarná szuggerálni a megszokott szereplőt az életébe. A háziorvos szerint megállt a szíve.

Hetekkel a temetés után, egy keddi napon az utca népe arra lett figyelmes, hogy ismeretlen alak áll az Ilu néni gazzal felvert udvara előtt: egy magas, sovány férfi keresi a ronggyal felakasztott kisajtókulcsot a zöld kerítés belső oldalán, de nem találja.

– Meghalt az, mit akar tülle? – kiáltotta oda Tapasztóné az utca túloldaláról a tanácstalanul álldogáló férfinak, akiben csak akkor ismerte fel István vonásait, amikor az felé fordult. – Jaj, hát maga az, meg se ismertem a csikos szatyor nékül, hát mi van magával? Szinét se láttuk nyár eleje óta! Tán csak nem megházasodott valami idegen városba! – óbégatott az asszony, de hamar elhallgatott, ahogy meglátta a csontsoványra fogyott arcot, amelyen úgy feszült az aszott bőr, mintha pergamenből lenne.

– Beteg voltam – felelte István színtelen hangon, aztán Ilu néni felől érdeklődött. Tapasztóné összefoglalta a történteket, sokkal unalmasabban, mint ahogy Ilu néni magyarázta a sorozatokat, aztán az utca vége felé bökött:

– Ott fekszik az a temető végibe, nem járt ahhoz senki se, mióta a fia Németbe kőtözött! Lássa, a portára se néz senki.

István megköszönte a tájékoztatást, jó egészséget kívánt, aztán kigyalogolt a temetőbe. A falu végén szedett egy csokor cickafarkat – mást nem lelt ősz derekán, gondolta, ez is megteszi. Nem kellett sokat keresgélnie, a sír még viszonylag friss volt, bár itt-ott már átütött az agyagos földön a gaz. István szótlanul lerakta a csokrot a fából ácsolt fejfa elé, aztán leguggolt. Nagyokat szuszogott közben, mint akiből az erő is elfogyott a hússal együtt.

Végigvárta a kétepizódnyi időt, s közben végiggondolta az egész szertartást: az almás porlóst, a kávét, a vizet, a lillafüredes vázát, amit már sose fog elmesélni Ilu néninek, aztán feltápászkodott, megvárta, míg elmúlik a szédülés, és megszaporázta a lépteit.

Tartalom

OTTHON

Nájkrájder

Helósok

A pisztoly

Fazok

Csatlakozás

Véghorog

Vénusz a zuhanyzóban

Miféle ember

Két vödör beton

Dögszag

Villámhárító

Őszi macska

HOSSZÚ AZ ÚT

Málékása

Karácsony előtt

Egy ember súlya

Hosszú az út

Áldás

Tányér a falon

Feltételes módú vonatok

Semmiség

Önarckép piros lámpánál

Kökényvirágzás

HAZA

Csillagszálloda

Nap, fürdő

Hat cserép muskátli

Hagyaték

Csikágó-szimfónia

Bélyegek

Hunyadi tér

Fecskéink

Természetes fény

Otthon, haza

Köszönetnyilvánítás

Utószó

csepelyi adrienn

Nagymamám magyaráz

Nagyanyáink mondatai szívünkbe vannak hímezve. Néha fájnak, mint a tűszúrás, néha olyan mélységeket nyitnak meg bennünk, amelyeket addig fel sem fedeztünk, néha pedig úgy tudnak megnevettetni, mint semmi más. Egy biztos: mindenképpen megtanítanak az élet hétköznapi dobbanásaira, rezdüléseire. Csepelyi Adrienn új kötete úgy működik, mint egy időkapszula: maroknyi, de több generációnyi örömet, fájdalmat, terhet és könnyűséget mutat meg a múltunkból. Az élet minden súlyát és tarkaságát.

A nyelvjárásgyűjtéssel, hangfelvételek alapján készült szövegeket olvasva szinte halljuk a szatmári idősek hangsúlyát, mikor nevetik el magukat, és mikor bicsaklik meg a hangjuk érzelmeik hatására. Ez a kötet abban segíthet, hogy tanuljuk meg saját gyökereinket (lelki tájszólásunkat) ne szégyennel nézni, hanem megszeretni és visszanyúlni hozzájuk, illetve, hogy megértsük az idősebb generációk traumáit, örömeit, és azt, hogy miért különbözünk ennyire – s közben miért csinálunk mégis olyan sok mindent ugyanúgy, mint ők.

„Akárhova nézek a gyerekkoromban, nagymamák magyaráznak. Tényleges és fogadott, véletlenszerűen lett nagymamáim, akik nélkül fogalmam se lenne arról, hogy a háromszínű macska mindig nőstény (és tükörbe kell nézetni, hogy el ne menjen a háztól), hogy cukorral lehet a legjobban keményíteni a horgolt karácsonyfadíszeket, vagy hogy ki kinek a kicsodája a faluban. Továbbá én kinek a kicsodája vagyok a saját családomban. Vagy úgy egyáltalán: ki vagyok.”

Csepelyi Adrienn

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Laik Eszter

Borítóterv és tördelés Váraljai Nóra

Korrektúra Takács Andrea

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License