Goethe

Utazás Itáliában

Fordította Rónay György

fapadoskonyv.hu

www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Magyar Helikon, 1961

Korrektor: Kékesi Judit

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-959-3

Én is éltem Árkádiában

Első rész

Karlsbadtól a Brennerig

Regensburg, 1786. szeptember 3.

Hajnali háromkor lopództam ki Karlsbadból, különben nem engedtek volna el. A társaság augusztus 28-án igen szívélyesen ünnepelte meg születésnapomat, s ezzel jogot szerzett arra, hogy visszatartson; csakhogy semmi értelme nem volt tovább is ott időznöm. Postacsézába vetettem magam, egészen egyedül, minden csomagom egy köpenyzsák meg egy borztarisznya; s fél nyolcra, szép, csendes, párás reggelen Zwodába értem. Fönt sávosan gyapjasak, alantabb súlyosak a felhők. Ezt kedvező előjelnek vettem. Reméltem, hogy a csúnya nyár után szép őszben lesz részem. Tizenkettő körül Egerben, forró napsütésben; egyszerre eszembe jutott, hogy ez a helység ugyanabban a sarkmagasságban fekszik, mint szülővárosom, s örültem neki, hogy a tizenötödik fokon végre derült ég alatt ebédelhetek…

Mittenwald, szeptember 7-én, este.

…Fél öt tájt értem Walchenseebe. Mintegy órányira a városkától kedves kis kaland esett meg velem: egy hárfás meg a lánya – egy tizenegy esztendős lányka – haladtak el mellettem és arra kértek, vegyem föl a gyereket. A férfi tovább cipelte hangszerét; én magam mellé ültettem a kislányt, aki nagy gondosan jókora, vadonatúj dobozt helyezett el a lábánál. Kedves, okos kis teremtés volt, látott már egyet-mást a világból. Édesanyjával gyalog zarándokolt Maria Einsiedelnbe, s éppen nagyobb útra akartak indulni, Santiago de Compostelába, mikor anyja meghalt, s így nem teljesíthették fogadalmukat. Az Istenanya tiszteletére sosem tehet eleget az ember, vélte a lányka. Saját szemével látta egy tűzvész alkalmával, hogy az egész ház porig égett, de az ajtófülkében, üveg mögött, a Szűzanya képe – mind az üveg, mind a kép – sértetlen maradt; ez aztán igazán nyilvánvaló csoda. Valamennyi útját gyalog tette meg; legutóbb Münchenben a választófejedelem előtt játszott, s egyébként is, huszonegy hercegi személy hallgatta már a játékát. Igazán jól elszórakoztatott. Szeme szép barna, homloka akaratos; ezt néha fölvonva összeráncolta egy kicsit. Beszéd közben kedves és természetes volt, kivált mikor gyerekes hangossággal föl-fölkacagott; amikor viszont hallgatott, mintha jelezni akart volna ezzel valamit, s fölső ajkával gondterhelt kifejezést adott arcának. Sok mindenről beszélgettem vele; mindenben otthonosnak mutatkozott, és mindent jól megfigyelt. Egy ízben például azt kérdezte tőlem: miféle fa az ott? Szép, terebélyes juhar volt, az első, melyet egész utamon láttam, ő nyomban megjegyezte magának, s amikor aztán mind több és több bukkant elénk, örült neki, hogy rájuk ismer. Azt mondta, Bozenba igyekszik a vásárra; s talán én is oda tartok. Ha ott esetleg összeakadunk, vásárfiát kell vennem neki; ezt meg is ígértem. Ott majd az új főkötőjét is fölveszi; Münchenben csináltatta, a szereplése előtt. Most mindjárt meg is mutatja nekem. Azzal kinyitotta a dobozt, s vele együtt kellett örvendeznem a dúsan hímzett, sokszalagos fejdísznek.

Együtt örültünk egy másik kedvező előjelnek is. A lányka ugyanis biztosított róla, hogy jó idő lesz. Ők tudniillik magukkal viszik a barométerüket, vagyis a hárfájukat. Ha a diszkant fölhangolódik, az jó időt jelez; s aznap éppen úgy történt. Kapva kaptam a jóslaton, s a legjobb hangulatban váltunk el, remélve, hogy mihamar viszontlátjuk egymást.

A Brenneren, szeptember 8-án, este.

…Minden írásomat magammal vittem Karlsbadba, hogy véglegesen összeállítsam a Göschennél sorra kerülő kiadást. Kiadatlan dolgaim már régóta megvannak szép tisztázatban, Vogel titkár ügyes kezének írásával. Ez a derék ember ezúttal is elkísért, hogy készségesen rendelkezésemre álljon. Így aztán sikerült az első négy kötetet, Herder odaadó közreműködésével, elküldeném a kiadónak, s ez volt a szándékom a következő néggyel is. Ezeknek az anyaga részben csak vázlatos munkákból, sőt töredékekből állt; az évek, elfoglaltságaim és szétszórtságom szaporodtával ugyanis csak fokozódott az a rossz szokásom, hogy sok mindenbe belefogjak s érdeklődésem lanyhultával félbehagyjam.

Minthogy ezeket a dolgokat mind magammal vittem, örömest engedtem a rendkívül művelt karlsbadi társaság fölszólításának, s amit addig nem ismerhettek, azt mind fölolvastam nekik; s akkor aztán minden egyes alkalommal keservesen nehezményezték, miért maradt töredékben, amivel oly szívesen foglalkoztak volna hosszasabban is.

Születésnapi ünnepségem jórészt abban állt, hogy költeményeket kaptam megkezdett, de abbahagyott munkáim nevében; mindegyik a maga módján panaszkodott bennük eljárásom miatt. Különösen kivált közülük egy, a madarak nevében írott versezet, melyben a derék jószágok követséget menesztettek Treufreundhoz, és kérve kérték, most aztán már alapítsa is meg és rendezze is be a nekik ígért birodalmat. Amit egyéb tákolmányaimról mondtak, az is hasonlóan okos és kedves volt, úgyhogy egyszeriben mind új életre kapott bennem, s barátaimnak kedvtelve számoltam be egykori ötleteimről és kiérlelt terveimről. Mindez sürgető unszolásokat és kívánságokat váltott ki, és Herdernek nyert ügye volt, amikor arra kezdett rábeszélni, megint csak vigyem magammal ezeket az írásokat, s kivált Iphigéniám-nakáldozzak még némi figyelmet, hiszen bízvást megérdemli. Ez a darab, mostani állapotában, inkább csak vázlat, mint kész mű; költői prózában írtam, s ez olykor jambikus lejtésbe megy át, sőt más mértékekhez is hasonlít. A hatás természetesen alaposan megsínyli ezt, ha a szöveget nem egészen kiválóan olvassák föl és a hiányt nem tudják megfelelő művészi fogásokkal elleplezni. Amit mondott, erősen a lelkemre kötötte; s mivel nagyobb utam tervét előtte épp úgy titokban tartottam, mint mások előtt, azt hitte, ezúttal is csak holmi hegymászásról van szó; és mert a földtan és ásványtan iránt mindig tele volt gúnyos idegenkedéssel, úgy vélekedett, inkább ennek a munkának lássak neki, ahelyett hogy süket köveket kopogtatnék. Engedelmeskedtem a sok jóakaratú sürgetésnek; eddig azonban nem jutottam hozzá, hogy figyelmemet Iphigéniám-ra.fordítsam. De most kiemelem csomagomból, s magammal viszem útitársnőnek a szép, meleg országba. A napok hosszúak, az ember zavartalanul tűnődhet, s a környezet fölséges képei a költői érzéket nemcsak hogy el nem nyomják, hanem mozgással és friss levegővel karöltve csak még élénkebben fölcsiholják.