A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kerry Fisher: Secrets at the Rome Apartment, 2023

Fordította
ABRUDÁN KATALIN

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Amiről hallgatunk, az nem fáj, 2020

Senki sem az, akinek látszik, 2020

Nem titok, amit ketten tudnak, 2021

A hazugság, ami utolér, 2021

Amit az idő sem gyógyít be, 2022

Egy házban az ellenséggel, 2022

A boldogság árnyékában, 2023

Az anya, aki lehettem volna, 2024

Randevú Rómában (Újrakezdés Olaszországban 1.), 2024

Copyright © Kerry Fisher, 2023

Hungarian translation © Abrudán Katalin, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Jo Thomson, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Ernyei Beáta

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-84-0

Ez a könyv a képzelet szülötte. A kötetben szereplő nevek, személyek, vállalatok, szervezetek, helyek és események – leszámítva azokat, amelyek nyilvánosan hozzáférhetőek – a szerző képzeletének művei, vagy fiktív értelemben szerepelnek. A valós eseményekkel, helyszínekkel, illetve élő és halott személyekkel való bármilyen hasonlóság kizárólag a véletlen műve.

Minden nőnek, aki úgy érzi,
maradt még benne egy kis kalandvágy.

Prológus

A havas eső híg, jeges zabkásaréteggel von be mindent. A La Manche csatorna felől fagyos szél fúj. A szélvédőfűtés képtelen rendesen leszárítani a szélvédőről a párát. Az ablaktörlők lassított felvételhez hasonlóan surrognak az üvegen. A hátsó ülésen két gyerek dallamtalanul énekel, a két kis vékony hang fáradhatatlanul visít, nem törődve az egyre növekvő feszültséggel, sem az én erőfeszítéseimmel, ahogyan igyekszem elterelni róluk a figyelmet, elsimítani az indulatok hullámait, hogy valamennyire kezelhetővé váljon a helyzet.

Karomat oldalra nyújtom, mintegy sorompóként zárom le az elülső és a hátsó ülések közötti rést.

A lábam a féken; belepasszírozom a padlóba.

Egy furgon sebesen közeledő fényszórója. A motorháztetőn és a kocsi tetején téglák és kövek csattannak.

Egy Dennis, a komisz-os pulóvert viselő kis test természetellenes szögben hever. A mellkasom a kormányhoz nyomódik, kezem a fejemet védi, az ujjaimon langyos nedvesség csorog végig. Egy puffanás, egy reccsenés; holtsúly nehezedik rám.

Hátulról éles sikoly. A harmonikaként meggyűrődő fém csikorgása, a motor sziszegése és a várakozás: a gyötrelmes várakozás még egy sikolyra, egy nyöszörgésre, bármire, a remény egyetlen kis sugarára. Istenem, add, hogy megszólaljon még valami hang!

Már réges-rég el kellett volna mennem.

1

Ronnie

Matteo halálát követően szilárdan elhatároztam, úgy teszek, mintha nem emlékeznék a halála évfordulójára. És az elmúlt öt évben végig kitartottam a meggyőződésem mellett, hogy minden évforduló az ellentmondásos és fájdalmas érzések Petri-csészéje. Teljesen szükségtelen évente még külön napot is szentelnünk nekik, amikor a többi nap is bőséges alkalmat nyújt a szívet váratlanul érő tőrdöfések elszenvedésére. De ezen a májusi délelőttön, pontosan hat évvel a férjem halála után, Nadia addig piszkálta a bűntudatomat, míg végül kivittem pár szál virágot az apja sírjára. Az anyja meg az apja sírjára mindig viszel. Nem értem, miért nem vagy hajlandó a saját férjedére is vinni. Azzal mérgesen letette a telefont, pedig mindenbe beleegyeztem, és megígértem, hogy követem az utasításait, és csakis olyan virágot viszek, amelynek szezonja van, nem pedig olyat, amit üvegházban neveltek, és a fél világon keresztülreptettek.

Így hát erkölcsi fölényem teljes tudatában egyenesen a kertemből vágtam le néhány szálat. A rózsát nem éreztem megfelelőnek, annak fényében, ami kiderült a házasságomról, úgyhogy pár rózsaszín azáleát választottam, és elindultam a robogómon.

A temető olyan hatalmas volt, hogy mire leparkoltam, és még néhányszor el is tévedtem, már vagy egy jó kilométert gyalogoltam, és leizzadtam. Matteo sírjához közelebb érve láttam, hogy valaki megelőzött. Azonnal tudtam, ki az. Kecses, kissé féloldalasan térdelő tartásából egyből kitaláltam. Egyébként is lehetetlen lett volna nem felismerni a jellegzetes, szögletes vállat, amelyről lazán, szellősen hullott alá a póló, és lágyan körbelengte a test íveit, ahelyett, hogy szorosan rátapadt volna, mint az enyém az én domborulataimra. Lassítottam, de már túl késő volt. A nő felnézett.

– Gianna – szólítottam meg indulattól mentes hangon, annak ellenére, hogy a düh és a közöny bonyolult egyvelege örvénylett bennem. A jogos felháborodás: „Még van képe idejönni?”, szemben a mély megvetéssel: „Nyugodtan, szolgáld ki magad, amikor csak jólesik, ha így akarsz elvesztegetni egy gyönyörű, napsütéses májusi napot egy olyan férfi sírköve mellett, aki éveken át kihasznált és szórakozott veled, de annyira azért nem becsült, hogy elváljon tőlem érted.”

Üdvözlésképp könnyes, ám dacos szemmel felém bólintott.

Meglengettem az azáleáimat.

– Csak nyugodtan. Én csak leteszem ezt a csokrot.

A szavak még azelőtt elhagyták a számat, mielőtt felfogtam volna, mit is beszélek, de miután rájöttem, úgy döntöttem, mégsem hátrálok meg attól, hogy itt találtam. Nem húzom meg magam egy olyan nő előtt, akinek a Matteóval való hosszú viszonya miatt minden emlékem – minden, amiről azt hittem, csak az enyém – beszennyeződött.

Felállt, és közölte, hogy hamarosan úgyis indult volna, majd hosszasan babrált egy díszes vázába helyezett, hatalmas rózsacsokorral. A gesztusból áradt, hogy: „én sokkal jobban szerettem őt, mint te”.

Az én fejemben meg még mindig rengeteg kérdés zakatolt. Fel nem foghattam, miért nem hagyott el engem Matteo, ha több mint húsz éven át viszonya volt ezzel a nővel. A lelkiismerete miatt, a lojalitása miatt? Vagy azt gondolta, amit főzött, meg is kell ennie? Vagy talán a közvélemény rosszallásától félt? Vagy egy hajszállal mégis jobban szeretett volna engem, mint őt?

Mielőtt visszafoghattam volna magam, a legtermészetesebb társalgási hangon megkérdeztem:

– Miért nem hagyott el engem Matteo érted, Gianna?

Erre úgy kapta fel a fejét, mintha csúnyán elkáromkodtam volna magam egy templomban. Kinyújtotta gyémántos gyűrűkkel díszített, halvány korallszínűre lakkozott körmű, karcsú ujjait. Gianna volt annyira elegáns, és jól ápolt, hogy mellette olyan nőnek látszódjam, mint akinek már a rúzs használata is egyenlő a „na most jól kirúgtam a hámból” hangulatával.

Egyértelműen azon versenyeztünk, ki tud indulatmentesebb, közönyösebb hangon megszólalni.

– La figlia. Nadia. Voleva proteggere la figlia.

Szóval Matteo a lányunkat akarta ezzel védeni.

Bólintottam. Tisztességes választ kaptam. De nekem már az is elég volt, hogy Gianna milyen könnyedén ejti ki a száján Nadia nevét, mintha ő is hozzá tartozna, mintha Gianna és Matteo együtt hozták volna meg a felelősségteljes döntést arról, mi a legjobb a mi lányunknak, szóval már ez is épp elég volt ahhoz, hogy leküzdhetetlenül vágyjak felrúgni a gondosan elrendezett rózsákkal teli vázát, majd vadul körberohanni a temetőben, miközben világgá üvöltöm, hogy milyen felesleges férjhez menni, és micsoda áruló tud lenni egy gyerek.

Azt viszont nem nagyon tudtam, kire irányuljon a haragom. Gianna nyilvánvaló célpont volt, nem utolsósorban azért, mert már eleve ott állt velem szemben. Végigmért. Csak úgy sütött róla, mennyire ámul azon, hogy Matteo egyáltalán feleségül vett. Engem, az idegen szokásaimmal, és a puha boák meg méretre szabott nadrágok iránti megvetésemmel. Matteo szintén jól startolt ahhoz, hogy ráirányuljon a dühöm. Még mindig fel nem foghattam, hogyan tudta közel negyven éven át elfogadható férjnek álcázni magát: időnként rosszkedvű, néha vicces, gyakran nagylelkű férjnek, miközben képes volt elég energiát fektetni egy másik kapcsolatba ahhoz, hogy ez a nő két évtizeden át kitartson mellette.

Az egészben az a legvisszásabb, hogy legjobban Nadiára haragudtam, arra a személyre, aki semmiféle viszonyt nem folytatott. Kezdetben bűnbánó volt, amikor a hospice-ban, nem sokkal Matteo halála előtt bekövetkezett a lebukás. Amikor Gianna végtelen kétségbeeséséből kiderült, itt nem pusztán egy kolléga jött el elbúcsúzni Matteótól, és mivel Nadia ezen egy cseppet sem lepődött meg, egyértelművé vált; ő már mindennel tisztában volt.

– Ne haragudj. Nem tudtam, hogyan mondjam el neked. Tizennégy éves voltam, amikor először láttam apát Giannával. De elvileg nem is lehettem volna ott, ahol voltam. Ellógtam otthonról. Volt egy buli azon a hétvégén, és azt hittem, nem engedsz el. Mit kellett volna tennem? Futottam volna haza, hogy leromboljam az életedet, mert megláttam, hogy apa a kocsi hátsó ülésén csókolózik valakivel? Nem akartam fájdalmat okozni neked. De, mint oly gyakran az életben, a szándék nem a várt eredményt hozta.

– Apád tudta, hogy tudtad? – Forrt a vérem az igazságtalanságtól. Matteo addig ármánykodott Nadia körül, mígnem meggyőzte, senkinek sem érdeke, hogy én ezt megtudjam.

Nadia a sálja végét tépkedte.

– Eleinte nem. Aztán egyszer csúnyán összevesztem vele, és a fejéhez vágtam, hogy nekem ne ossza az észt egy olyan ember, aki megcsalja a feleségét. Könyörgött, nehogy elmondjam neked. Sokáig ingadoztam, de az egész túl nagy falatnak tűnt ahhoz, hogy bármit is tegyek. Végül nagy nehezen beletörődtem, hogy fedezzem, mert annyira féltem, hogy elváltok.

Erre azt mondtam Nadiának, ezt megértem. De csak azért, mert egy anyának ez a dolga. Megbocsátani a gyerekének, elviselni a viselkedése okozta fájdalmat, és elintézni azzal, hogy naivitás és rosszul értelmezett lojalitás volt az egész mögött. Amikor azonban Nadia szívélyesen üdvözölte Giannát a temetésen, ahelyett, hogy dühösen a kijárat felé lökte volna, az akkora haragot váltott ki belőlem, hogy nem tudtam úrrá lenni rajta.

Rettenetesen összevesztünk, és ezúttal Nadia úgy cselekedett, ahogy hasonló helyzetben nagyon sokan. A bűntudatából erőt merítve támadott.

– Anya, ha nyitott szemmel jártál volna, magad is észrevetted volna! Valld be őszintén, hogy nem is akartál tudni róla. Különben feltetted volna magadnak a kérdést, hogy miért tölti apa a szombatokat az irodában a lakásfelújítási terveinkkel, vagy hogyan lehetséges, hogy olyan sok átépítendő ingatlant vizsgál meg, amelyekből aztán sosincs semmi.

Hátrébb léptem, hogy megnézzem a sírkövet. Meglehetősen ellentmondásosnak éreztem, hogy az odaadó férjre/apára emlékező feliratot nézve, a szemem sarkából látom Matteo szeretőjét.

Gianna megköszörülte a torkát. Felé fordultam. A kijárat felé biccentett.

– Me ne vado.

Felvette a válltáskáját, egy pillanatra még megállt, elmerengve nézte a sírt, mintha némán beszélgetett volna Matteóval. A fájdalma olyan elevennek tűnt, amilyen az enyém már egyáltalán nem volt, legalábbis ami a gyászt illette.

Matteo még mindig hiányzott, de arra, hogy az özvegységben lehet valami jó is, még utalni is tabu volt. Marina kivételével a barátaim leesett állal, mély döbbenettel fogadtak minden célzást arra, mennyire üdítő azt csinálnom, amihez kedvem van, anélkül, hogy figyelembe kellene vennem Matteo véleményét arról, hogy mit eszem, mire költök, vagy mit veszek fel. Furcsa módon ez még azokra is állt, akikkel Matteo nem helyeselte a barátságomat, és akikkel a halála óta gyakrabban találkoztam, mint előtte. A férjem a barátnőimet gyakran túl hangosnak és bőbeszédűnek találta, pedig valójában valószínűleg csak az volt a hibájuk, hogy nem szakították meg azonnal a beszélgetést, amikor megjelent, hogy megkérdezzék, milyen napja volt.

Ahogy Gianna távolodott, igyekeztem megfelelő módon komor, és nem túl víg özvegynek látszani. Elrendeztem az azáleáimat, és elgondolkodtam életem viszonylagos szabadságán, most, hogy nem tartozom senkinek sem elszámolással. Hetvennégy évesen erősebben élt bennem a lázadás szelleme, mint diákként. Gyerekkoromban férfimunkát végeztem a gazdaságban. Az iskolában szorgalmasan tanultam, és bejutottam az egyetemre. Ezzel együtt mégsem kérdőjeleztem meg soha azt az elvárást, hogy itt, Rómában én fogok főzni és én vezetem a háztartást. A fordítói munkámat beillesztettem azokba a résekbe, amelyeket a család élete szabadon hagyott; későig dolgoztam, korán keltem. Elfogadtam, hogy nem okozhatok Matteónak semmi kellemetlenséget azzal, hogy neki kelljen rendbe tenni a dolgokat, ha hanyagul vezetem a háztartást, vagy elrontok valamit a gyereknevelés terén. Kétségtelenül megvolt erre az okom, bár csak a jó ég tudja, mi lehetett az. Magamban azzal magyaráztam, hogy megkönnyebbültem, végre találtam magamnak egy férjet, még ha tíz évvel később is, mint ahogy azt a szüleim elfogadhatónak tartották, ráadásul olyan emberre akadtam, aki nem tudott a „korábbi” dolgokról. Következésképp, ha vacsoravendégeink voltak, ide-oda rohangáltam, mindenről gondoskodtam, hogy Matteo nyugodtan töltögethesse a bort, és lubickoljon a saját népszerűségében. A fordítói munkámmal kapcsolatos kérdésekre a lehető legszűkszavúbban válaszoltam, nehogy magamra vonjam a rá irányuló reflektorfényt. Ha most lennék ilyen helyzetben, a lámpa elé állnék, és a móka kedvéért még árnyjátékot is adnék elő.

A közeli kavicsos ösvényen lépések csikordultak, és ez megakadályozta, hogy felugorjak a válaszok nélkül maradt kérdések körhintájára, és csak forogjak rajta körbe-körbe.

A jó modorom visszatartott attól, hogy felnyögjek, amikor Gianna újra megjelent. Kezét birtokló gesztussal a sírkőre tette, és ettől berzenkedni kezdett bennem az indulat, hogy bármennyire is nem illő, veszekedni kezdjek vele. Kinyújtotta a kezét, mintha meg akarná érinteni a karomat, de aztán meggondolta magát. Elmagyarázta, azért jött vissza, mert hallotta, hogy Nadia Matteo halála után Angliába költözött, és el akarta mondani, hogy nem kell a lányomat hibáztatnom a situazione miatt, ami a férjemmel kialakult.

Azért az én angol udvariasságomnak is megvoltak a határai. A férjem szeretője nekem ne szabja meg, hogy hogyan érintkezzek a saját lányommal! Vagy, ami azt illeti, bárki mással.

– Én nem hibáztatom Nadiát. Téged hibáztatlak. Meg Matteót – mondtam, bár ez nem volt teljesen igaz. – És most, ha megbocsátasz, szeretnék egy kicsit magamra maradni.

Gianna bólintott, fénylő haján megcsillant a napfény.

– Sosem tártad ki neki a szíved. Sosem ismert igazán, és magányos volt melletted.

Még soha életemben nem pofoztam meg senkit, de kísértésbe estem, hogy most megpróbáljam.

Ehelyett inkább csak annyit mondtam:

– Eredj innen! Menj!

– Bocsáss meg, hogy megmondom az igazat – jegyezte még meg olyan hangon, mint aki azt kívánja, bárcsak egy kicsit keményebb lett volna, bárcsak élesebben közölte volna a világról alkotott véleményét.

Nem érdekelt. Arcomat addig tartottam a nap felé fordítva, amíg meg nem hallottam, hogy a sarka megcsikordul a kavicson. Aztán leültem a fűbe, tépkedtem a százszorszépeket, de közben ott visszhangoztak a fejemben a szavai. Nem akartam temetői klisévé válni, de volt valami vonzó abban, hogy az öklömmel nagyot sújtsak a márványra, oda, ahová Matteo nevét vésték, és olyan kérdésekre követeljem a válaszokat, amelyekre sosem kaphatok feleletet.

Telt az idő, és végül a hely békéje, a madárcsicsergés, és a többi gyászoló halk jövés-menése megnyugtatott. Hanyatt feküdtem, felnéztem a kék égre, és újra átrostáltam Gianna akaratlanul kibökött búcsúszavait. Bármennyire is nehezteltem érte, el tudtam fogadni, hogy volt bennük némi igazság. Nem határoztam én el tudatosan, hogy ennyire elzárkózom, de Matteo távolságtartó viselkedése nekem tökéletesen megfelelt, és utólag belegondolva valószínűleg ez volt az egyik oka annak, hogy vonzódtam hozzá. Nem olyasvalakit kerestem, akivel minden gondolatomat megosztom. Éppen ellenkezőleg. Azt akartam, hogy a gondolataim szépen megaszalódjanak valahol Angliában egy betonbunker mélyén, és engem hagyjanak békén. Az új gondolataimat, amelyek azután jöttek, hogy 1978-ban Rómába költöztem, el akartam keríteni, elkülöníteni mindattól, ami előttük töltötte meg a fejemet. Szó sem lehetett arról, hogy fél lábbal Angliában, fél lábbal meg Olaszországban legyek. Szándékosan szakadtam el a múlttól, hogy ne rágódjak tovább sorra született rossz döntéseimen, és azon, hogy milyen sok ember életét perzselték fel, míg végül ellentüzet kellett gyújtaniuk, hogy védjék magukat.

Azon a réges-régi nyáron, a húszas éveim elején, amikor rosszul vettem az első kanyart, eltöltött az ifjúság arroganciája. Úgy véltem, bárki, aki tanácsokkal lát el, közel sem tud eleget arról, hogy valójában hogyan működik a világ. Ahhoz meg nem volt elég tapasztalatom, hogy megjósoljam, mi lesz az önfejűségem vége. Hetvennégy évesen nem volt szükségem fantáziára. Anélkül is pontosan tudtam, az események milyen könyörtelenül, kegyetlenül és váratlanul rázhatják meg az ember életét.

Mégis megdöbbentő volt rájönnöm Matteo halálakor, hogy nem én vagyok az egyetlen, akinek rejtegetnivalója volt. Van úgy, hogy amit elleplezünk, az lényünk olyan része, amelyet nem akarunk napfényre hozni. Nem hazudunk, mert nem is kell. Mások sosem kérdezősködnek.

Matteo nem sokat foglalkozott a korábbi életemmel. Angliába utazni sem volt kedve.

– Miért menjek oda, az esőbe, amikor Elbára, Viareggióba vagy Caprira is mehetek?

Ez nekem tökéletesen megfelelt, noha szívesen megmutattam volna neki a kis öblöket, amelyek kristálytiszta vizében annak idején úsztam, a türkizkék tengerre magasból lenéző parti ösvényeket, a macskaköves utcákat a halászok kőből rakott házaival. Csakhogy ezt nem lehetett volna megtenni anélkül, hogy a szüleim ne hallottak volna róla, hogy visszatértem. Azt viszont soha többé nem akartam látni, mennyire szégyenkezik az anyám. És apám gyengeségét sem akartam újra megérezni, aki hagyta, hogy anyámnak fontosabb legyen, mit mondanak rólam a halpiacon, a hentesnél és a templomban, mint az, hogy mennyire összeomlottam.

Persze sosem volt ez ennyire egyértelmű. Minden évben felmerült bennem, hogy hazalátogatok, és minden évben találtam valami kifogást, míg végül megszokottá, majd természetessé vált, hogy nem megyek. Végül az lett, hogy Matteo itt maradt, vigyázott Nadiára, míg én hazamentem Cornwallba a szüleim temetésére. Majd akkor is, amikor még egyszer oda kellett utaznom, hogy elintézzem a gazdaság eladását. Csak amikor Nadia úgy döntött, hogy Londonba megy egyetemre, akkor kísértem el Matteót kénytelen-kelletlen néhányszor a szülőföldemre. De csak Londonba. Cornwallba soha.

És Matteo, aki egyébként mindig áradozva beszélt a család fontosságáról, sosem foglalkozott azzal, hogy miért nem megyünk oda. Meglepő módon nem érdekelte, kik neveltek fel engem. Eléggé önző volt ahhoz, hogy azt higgye, az ő megjelenéséig semmi fontos dolog nem történt velem, az életem drapp színű tapéta volt, amely csak arra várt, hogy felakasszák rá az ő káprázatos portréját. Én meg meghagytam ebben a hitében. Nem akartam a múltammal foglalkozni. Semmi jó nem származott volna belőle. Elég volt, hogy elfogadom a sorsom, tisztességes ember maradok, és azzal vezekeltem a korábbi katasztrófáért, amelyet okoztam, hogy most már nem kavartam fel az állóvizet.

Végül mégis az lett a vesztem, hogy szépen alkalmazkodtam, mindent elfogadtam úgy, ahogy volt, olyannak, amilyennek látszott, és ellenálltam annak a késztetésnek, hogy kutassak a miértek után. Hagytam, hogy a férjem hazudjon nekem, és hogy a lányom meg falazzon neki. Így, ha más-más módon is, de mindkettőjüket elvesztettem.

2

Polperro, Cornwall, 1971. június

Sokszor átéltem már a gyötrő érzést, hogy bárhol is vagyok, valahol máshol kellene lennem. És azon a júniusi napon, amikor a Polperro kikötőjére néző falon ültem, minden erőmmel megpróbáltam beilleszkedni a baráti társaságba, akikkel megbeszéltem, hogy itt találkozunk. Együtt nőttünk fel, együtt írtuk a házi feladatot az iskolából hazafelé a buszon, egész nyarakat töltöttem a társaságukban. De most, közel huszonhárom évesen, miután elvégeztem az egyetemet, ilyeneket hallok: „Mindig is nagy magolós voltál!” „Eriggy már, te tudós!” Majd miután tizenkét hónapot töltöttem nevelőnőként Párizsban, megkaptam, hogy: „Olala! Nagyon elegáns!” „Ott aztán nem érdemes megcsókolni senkit! Bűzlenek a fokhagymától.” Ezért valahogy odalett a köztünk lévő fesztelen kapcsolat.

Nem voltak rá kíváncsiak, mennyit küzdöttem azért, hogy barátokat szerezzek egy idegen országban, hogy mennyire feldobott, amikor az emberek összetévesztettek egy anyanyelvű franciával, vagy mennyire hiányzott a szemközti kávéház tulajdonosa, aki minden reggel, amikor meglátott, mélyen meghajolt, és üdvözölt – „Bonjour, mademoiselle” –, miközben kihordta a járdára a kis asztalokat. Volt osztálytársaim beszédtémái nem változtak: még mindig azt variálták különféleképp, hogy lesz-e buli szombat este a tengerparton, ki kivel járt/szemezett/szakított, és hogy ki tudna kölcsönkérni valahonnan egy kocsit, hogy átmehessünk szörfözni Polzeathbe.

Úgy tűnt, senkinek sem lett elege abból, hogy még mindig a szüleivel él, a fiúk magyarázatként azt mormolták az orruk alatt, hogy: „Nincs kedvem mosni magamra”, vagy valami hasonlót. A lányok (akikről pedig mindig úgy képzeltem, hogy kicsit több ambíció van bennük), úgy tűnt, hogy egyedül a házasságban bíznak. Hogy azzal majd kiszabadulnak beszűkült kis életünkből. Azon a bizonyos délutánon tettem valami megjegyzést az egyenlő bérezésről szóló, nemrég elfogadott törvényről, és ez nagy nevetést váltott ki, amelyet olyan megjegyzések követtek, hogy még a végén az lesz, hogy elégetem a melltartómat.

Hátat fordítottam nekik, egyszerre éreztem azt is, hogy mindezt én igenis arrogáns módon lenézem, ugyanakkor fájt a kirekesztettség is. A sortot viselő tinilányok után füttyögő fiúk hangja aláfestésként szolgált ahhoz, ahogy magányosan bámultam a vízen ringatózó csónakokat. Elnéztem a turistákat, akik a szűk utcácskákat szabálytalan sorokban szegélyező, festői házikókat csodálták, és meg-megállva bámulták a hófehér kálákat és az afrikai cseppecskevirággal teli függőkosarakat. Milyen szerencsések, hogy jól megtömhetik magukat omlós pogácsával és puha karamellával, majd egy hét múlva hazamehetnek. Elképzeltem, hogy visszamennek Londonba vagy valamelyik másik nagyvárosba, valahová jó messze az én Fowey melletti kis falumtól, ahová még egy levél sem érkezhet a párizsi barátaimtól anélkül, hogy a postásnő meg ne jegyezné: „Remélem, nem készülsz Franciaországba szökni valami külföldi szívtipróval!”

Voltak napok, amikor úgy éreztem, mintha fuldokolnék. Anya sorra jött a javaslatokkal. Hogy például a zöldséges épp most keres kisegítőt a boltba. Én viszont olyan életről álmodtam, amelyben járom a világot, valami globális nagyvállalat főnökének fordítok különböző anyagokat, vagy nemzetközi konferenciákon tolmácsolok. De az álláspályázataim sikeréből ítélve, a világ egyáltalán nem arra várt, hogy Veronica Davey megjelenjen és fejből idézzen a Le Petit Prince-ből.

Ahogy ott ültem, és próbáltam kizárni a mögöttem felharsanó éretlen tréfákat, megláttam egy férfit, aki egy csíkos sport babakocsiban egy kisbabát tolt. Közben egy négy év körüli, fekete hajú kislányt figyelmeztetett, hogy maradjon a közelében, ne menjen a kikötő széléhez.

A gyerek nem figyelt, fénylő, műanyag szélforgójával volt elfoglalva, lóbálta és fújogatta, hogy pörögni kezdjen. Körülnéztem, hogy merre lehet a férfi felesége, de úgy tűnt, egyedül van. Polaroid napszemüvegét, drága óráját és Levi’s farmerját olyan eleganciával viselte, amely azt sugallta, hogy amikor nem nyaral, akkor valószínűleg teljesen otthonosan és magabiztosan mozog öltönyben is.

Lehajolt, hogy felvegye a napozókalapot, amelyet a baba a földre dobott, és a másik kislány épp abban a pillanatban ért vészesen közel a kikötő pereméhez, ahogy a szélforgójával piruettezett.

Felugrottam.

– Jaj! Vigyázz! Nehogy a mélybe zuhanj.

A kislány bátran, felszegett állal meredt rám.

– Nem is olyan mély. És már majdnem tudok kutyaúszásban úszni.

Az apja ekkor rohant oda hozzánk.

– Heather! Megmondtam, hogy ne engedd el a babakocsi fogóját. – Aztán felém fordult. – Köszönöm. Még hátul is kellene hogy legyen szemem, hogy rajta tudjam tartani ezen a kis huncuton. Belőlem csak egy van, ők meg ketten vannak. Nem a legtökéletesebb felállás.

Elmosolyodtam, és úgy szívtam magamba a hírt, hogy egyedül van, mint az első jácintok illatát egy hosszú tél után.

– Semmi gond. Nem ez lenne az első eset, hogy egy nyaraló a tengerbe esik, de az ilyesmi általában a kocsmai zárás után történik.

– Maga tehát idevalósi?

Valamiért nagyon vágytam arra, hogy a férfi előtt titokzatosnak, rejtélyesnek, kifinomultnak tűnjek. Többnek, mint a haverjaival lógó tehenészgazda lányának, akinek a barátai csak annyit várnak a hétvégétől, hogy eleget nyerjenek a félkarú rablón, és vehessenek egy csomag Benson & Hedgest.

– Itt élek, Fowey közelében, de épp most tértem vissza egy év párizsi tartózkodásból.

Az arca felragyogott.

– Tud franciául?

– Bien sur. Couramment. Vous?

Bólintott, alsó ajkát kissé előrebiggyesztette, lenyűgözve, mintha erre cseppet sem számított volna.

– Un peu. – Majd angolul folytatta. – Az import-export szakmában dolgozom. Főleg borral, de konyakkal és néha sajttal is foglalkozom. Londonban élek, de van egy házam Fowey-ben, szóval nem vagyok egészen turista.

A lába elé akartam vetni magam, és könyörögni, hogy találjon nekem valami munkát. De épp abban a pillanatban a barátaim úgy döntöttek, hogy még elcsípik a Looe-ba tartó buszt, és Billy megragadta a karomat.

– Ron, megyünk, gyere!

Mielőtt bármi mást mondhattam volna, a férfi megelőzött.

– Nehogy lekésse a buszt! Még egyszer köszönöm, hogy odafigyelt Heatherre.

A barátaim magukkal ragadtak, én pedig ingerülten követtem őket, és képtelen voltam lelkesedni a nagy hír hallatán, hogy Billy bátyja megengedi, hogy Billy vezesse a Capriját, ha végre sikeresen levizsgázik. Billy mindezt megtetézte még azzal, hogy eldicsekedett, a kocsinak dallamkürtje van, amely a La Cucarachát játssza. Úgy éreztem, hogy legalább egymillió mérföldnyi távolságba kerültem a párizsi művészeti galériáktól.

Három nappal ezután Fowey tengerpartján duzzogtam, egy anyámmal folytatott veszekedést követően, mikor is nyíltan közölte velem, csak mert annyira flancolok, hogy még apának sem segítek a tehenek körül, vagy nem vagyok hajlandó elmenni pár órára gépelni az orvosi rendelőbe, attól még a pénz nem a fán terem. Én meg elnéztem ezt a nőt, aki megstoppolta apám zoknijait, évente egyszer, karácsonykor varrt magának egy új szoknyát a Singer varrógépén, és még a legutolsó, kukacos almát is felszedte a földről a gyümölcsösben, és mélységes rettegés fogott el. Összeszedtem a fürdőholmimat, felpattantam a kerékpáromra, és elszáguldottam a tengerpartra. Hevesen pedáloztam, erőlködve hajtottam fel a meredek dombokon, mígnem az izmaim szinte már recsegtek-ropogtak, és ezzel elértem, hogy végre úgy érezzem, tényleg élek.

Aztán belevetettem magam a hideg vízbe, sebesen szeltem a hullámokat, és olyan erővel tempóztam, hogy egészen kifulladtam. Mikor már több méterre eltávolodtam a parttól, megpróbáltam megnyugtatni magam, hogy nem kell félnem attól, hogy kicsinyes gondokkal teli, hétköznapi életet fogok élni, és hogy egyszer majd elérkezik a nap, amikor elhitetem magammal, hogy még boldog is vagyok.

Végigpásztáztam a partot, hunyorogva néztem a nyaralókat, a szélfogóikat, nyugágyaikat és hűtőládáikat. Valamivel nyugodtabban visszaúsztam, hatott rám a víz varázsa, lehűtötte a gondolataimat, és lecsillapította az indulataimat.

Már kifelé gyalogoltam a vízből, amikor valaki rám köszönt:

– Helló! A múltkor találkoztunk. Hogy tetszik a karúszóm? Még nem tudok rendesen úszni. Apa azt mondja, nem hagyhatja magára Lyndsey-t, a húgomat, ezért nem jöhet be velem a vízbe, hogy megtanítson.

A szívem nagyot dobbant, amikor rájöttem, hogy az a kislány áll előttem, akivel a hét elején Polperróban találkoztam. Talán itt a lehetőség, hogy még egyszer beszéljek az apjával az import-export üzletben adódó munkahelyekről. Ha kell, minden követ megmozgatok, hogy akár mágia révén is, de kiszabaduljak ebből a sivár életből.

Körülnéztem, és meg is láttam Heather apját, aki a sziklák közelében ült egy napozószékben. Meglóbálta felém az újságját.

– Bonjour, mademoiselle. Comment allez-vous?

Odamentünk hozzá, és a kelleténél jóval hangosabban válaszoltam neki franciául, amitől mindjárt roppant kozmopolitának és elbűvölőnek éreztem magam, mintha legalábbis mindenkit lenyűgözne a nyelvtudásom itt a parton.

Heather megrántotta a kezemet.

– Elviszel úszni?

– Ha az apukád megengedi.

A férfi ekkor felállt.

– Eddie – nyújtotta felém a kezét. Aztán megpaskolta a kislány fejét. – Heathert már ismeri. – Aztán a hüvelykujjával a babakocsi kifeszített napernyője alatt alvó kicsi felé bökött. – Ő pedig Lyndsey.

Én is bemutatkoztam, közben Heather türelmetlenül ugrált.

– Menjünk már!

Eddie-re néztem, ő pedig vállat vont.

– Ha maga nem bánja…

És aztán egy héten át valahogy ez lett a menetrend. Mindennap egy viszláttal búcsúztunk el egymástól. Reggelente lebicikliztem a partra, és a szívem mélyén alig mertem remélni, hogy ismét meglátom a kis triót a szokásos helyén, a sziklák közelében: Eddie-t az újságjával, Heathert pedig, ahogy az ásójával turkál a víz szélén.

Aztán eljött a nap, amikor Eddie így szólt:

– Holnapután visszautazunk Londonba, de július végén visszajövünk. Szükségem van egy házvezetőnőre, aki majd kitakarítja a nyaralót, és bevásárol, mire megérkezünk. Legalább két hétig itt leszünk, talán tovább is.

Hunyorogva rám nézett a napszemüvege pereme fölött.

– Nem ismersz valakit, akit érdekelhet egy ilyen munka? Ha kell, ott is lakhat az illető. Rengeteg hely van. Olyasvalaki kellene, aki nem bánja, hogy egy hamarosan elvált apának dolgozik. Vagyis legalábbis öt év múlva az leszek, ha a feleségem akadékoskodik. – Felnevetett, és arcát behálózták a nevetőráncok.

Az ismerőseim között nem volt egyetlen elvált ember sem. Eddig még egyszer sem emlegette a feleségét, és bár sokat járt rajta az eszem, érdeklődni nem mertem felőle, nehogy kíváncsiskodónak és túl falusinak tűnjek, mintha az, hogy egy apa egyedül vigyáz a gyerekeire, a mi környékünkön sosem látott, példátlan eset lenne. Megdöbbentett, hogy ilyen könnyedén beszélt a válásáról, mintha ez Londonban teljesen hétköznapi dolog lenne. Eddie az én szememben olyan lenyűgöző volt, mint Elizabeth Taylor meg Eddie Fisher.

Olyan heti bért említett, amelyet minden barátom irigyelt volna tőlem, és véget vetett volna anyám örökös nyaggatásának is, miszerint ideje elővenni és hasznosítani titkárnői képességeimet. Persze azt mellőzném, hogy a férfi válik. Már amúgy is ott lógott a levegőben egy hatalmas veszekedés.

Elfogott az izgalom, mintha a házában való tartózkodás automatikusan valami kifinomultságot kölcsönözne nekem.

– Ezt én is meg tudnám tenni.

Erre úgy mosolygott rám, mintha egész idő alatt tudta volna, hogy ezt fogom mondani. De nem érdekelt. Igaz, nem egy nemzetközi tolmácsmunka szédítő magasságairól volt itt szó, de ugródeszkának jó lesz. Arra, hogy végre elszabaduljak a gazdaságból, és egy lépéssel közelebb kerüljek ahhoz az élethez, amiről tudtam, hogy az enyém lehet.