A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ben Aaronovitch: Whispers Under Ground

Gollancz, London, 2012

An imprint of the Orion Publishing Group

Orion House, 5 Upper St Martin’s Lane, London WC2H 9EA

An Hachette UK Company

Fordította: Pék Zoltán

Boritoterv: © Stephen Walter

Cover image taken from The Island London Series, published by TAG Fine Arts

FineArts design by Patrick Knowles

Text copyright © 2012 by Ben Aaronovitch

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-357-5

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Blake Snyder (1957–2009) emlékére,
aki nemcsak a macskát mentette meg, de az írót,
a jelzálogot és a karriert is.

Rémülten reszketnek, hát azt mondom őnekik:
Mit ér hitvány könyvetek
Vagy a véső hegye, mely hideg arcot hagy
Márványtömb helyett,
Ehhez a szörnyhöz képest, ki korokon át
Földnek mélyén álmodott,
Mígnem tőlünk szívélyes fogadtatást
És dörgedelmes alakot kapott.

ALEXANDER ANDERSON: THE ENGINE

1.

TUFNELL PARK

Még nyáron elkövettem azt a szarvashibát, hogy elmondtam anyámnak, miből élek. Nem a rendőrködést, arról persze tudott, hiszen ott volt a diplomaosztómon Hendonban, hanem azt, hogy a londoni rendőrség olyan osztályán dolgozom, amely a természetfelettivel foglalkozik. Anyám fejében ez annyit jelentett, hogy „boszorkányvadász” vagyok, ami nem is baj, mert anyám, mint a legtöbb nyugat-afrikai, a boszorkányvadászatot tiszteletreméltóbb foglalkozásnak tekinti a rendőrködésnél. Az anyai büszkeségtől elragadtatva beszámolt karrierem felíveléséről a barátoknak és rokonoknak, ami számszakilag az Egyesült Királyságba kivándorolt Sierra Leone-i közösség minimum húsz százalékát jelenti. Közéjük tartozott Alfred Kamara, aki ugyanabban a bérházban lakott, mint anyám, és rajta keresztül tudomást szerzett róla tizenhárom éves lánya, Abigail is. Nevezett Abigail karácsony előtti vasárnap úgy döntött, feltétlen meg kell néznem egy kísértetet, akit ő talált. A célját úgy érte el, hogy addig abajgatta anyámat, amíg ő be nem adta a derekát, és fel nem hívott a mobilomon.

Nem vágtam hanyatt magam örömömben, mert a vasárnap azon kevés nap közé tartozik, amikor reggel nem kell a lőtéren gyakorolnom, és úgy terveztem, hogy sokáig döglök az ágyban, aztán focit nézek a pubban.

– Na, hol az az izé? – kérdeztem, amikor Abigail ajtót nyitott.

– Miért ketten vagytok? – kérdezett vissza Abigail. Alacsony, sovány mulatt lány volt, világos bőrét még jobban elsápasztotta a tél.

– Ő egy kollégám, Lesley May – mutattam be.

Abigail gyanakodva méregette. – Miért viselsz maszkot?

– Mert leesett a pofám – felelte Lesley.

Abigail megfontolta a választ, majd bólintott. – Oké.

– Szóval hol az az izé? – ismételtem meg a kérdést.

– Az iskolában. És nem izé, pasi.

– Akkor menjünk.

– Most? – húzta a száját. – Tök hideg van.

– Ne mondd. – Tompaszürke téli nap volt, tipikusan olyan idő, amikor az aljas hideg minden kis rést megtalál a ruhádon. – Jössz vagy nem?

A tizenhárom évesekre jellemző dacos tekintettel nézett rám, de én nem voltam sem az anyja, sem a tanára. Nem akartam rávenni semmire, csak haza akartam menni meccset nézni.

– Ahogy akarod – mondtam, és megfordultam.

– Várjál már! Jövök.

Ahogy visszafordultam, pont a képembe csapta az ajtót.

– Nem is hívott be – jegyezte meg Lesley. Ez szerepel a „gyanús viselkedés” bingószelvényen, amit minden zsaru szépen töltöget a fejében. Közvetlen alatta van az, hogy brutálisan erős a kutyája, és hogy túl gyorsan állt elő az alibivel. Ha az illető az összes rubrikát kipipálja, nyerhet egy fizetett utat a helyi rendőrőrsre.

– Vasárnap délelőtt van. Lehet, hogy a faterja még alszik – vetettem fel.

Úgy döntöttünk, a kocsiban várjuk meg Abigailt, ahol azzal ütöttük el az időt, hogy az évek során összegyűlt megfigyelési csomagokban turkáltunk. Találtunk egy egész tubus gyümölcspasztát, és éppen el kellett fordulnom, hogy Lesley felemelhesse a maszkját és megegyen egyet, amikor Abigail kopogott az ablakon.

Hozzám hasonlóan ő is a „rossz” szülőtől örökölte a haját, de én férfi lévén csak leborotválom, míg Abigaillel az apja rendszeresen végigjárt egy rakás fodrászt, rokont és lelkes szomszédot, hogy megzabolázza azt a loboncot. A lány attól kezdve nyögdécselt és fészkelődött, hogy a haját bekenték balzsammal, befonták vagy hajvasalózták, de az apja eltökélte, hogy a gyerek nem fog szégyent hozni rá. Aztán a tortúrának hirtelen vége szakadt, amikor Abigail betöltötte a tizenegyet, és halálos nyugalommal közölte, hogy beállította a gyerekmentő szolgálat számát gyorshívásra, és aki még egyszer a közelébe jön hajhosszabbítóval, balzsammal vagy – ne adj’ isten – fésűvel, az magyarázkodhat a hatóságoknak. Azóta az egyre jobban elburjánzó afróját hátul mikrofonkontyba fogva hordja. Az évek során akkora lett, hogy már nem fért el rózsaszín télikabátja kapucnija alatt, úgyhogy jókora rasztasapkát húzott rá, amitől úgy nézett ki, int a hetvenes években az, akire azonnal rászálltak a rasszisták. Anyám szerint Abigail haja kész botrány, de nekem feltűnt, hogy a sapka megóvja az arcát a szemerkélő esőtől.

– Mi lett a Jaggel? – kérdezte, amikor beült hátra.

A főnökömnek volt egy igazi Mark 2 Jaguarja, 3,8 literes motorral, amely bekerült a helyi folklórba, mivel néha elruccantam vele ide. Egy olyan Jaget még a 3G-s kölykök is menőnek tartottak, viszont a narancssárga Focus ST 1, amit most vezettem, csak egy uncsi Ford Asbo volt a sok közül.

– Nem vezetheti, amíg el nem végzi a haladó autóvezető-tanfolyamot – tájékoztatta Lesley.

– Azért, mert a mentővel belehajtottál a folyóba? – kérdezte a lány.

– Nem hajtottam bele a folyóba – mondtam. Elindultam a Leighton Roadon, és visszatereltem a témát a kísértetre. – A suliban pontosan hol van az az izé?

– Nem a suliban, alatta. Ahol a vasúti sínek vannak. És nem izé, hanem pasi.

Az Acland Burghley középiskoláról beszélt, ahol a Peckwater bérház számtalan generációja részesült oktatásban, köztük én és Abigail. Vagy ahogy Nightingale szerint helyes: Abigail és én. Azt mondom, számtalan, de a hatvanas évek végén épült, szóval nem lehet több max. négy generációnál, tehát igazából nagyon is számos.

Az iskola a Dartmouth Park domb aljában állt, a tervezője láthatóan csodálta Albert Speert, főként munkásságának késői korszakát, konkrétan a monumentális Atlanti falat. Az iskola három tornyával és vastag betonfalaival simán uralhatta volna a Tufnell Park stratégiai fontosságú ötirányú kereszteződését, és megakadályozhatta volna, hogy az islingtoni könnyű gyalogság egy menetoszlopa előrenyomuljon a főúton.

Az Ingestre Roadon találtam parkolóhelyet, az iskola mögött, aztán a ropogó havon eltrappoltunk a gyaloghídig, amely a vasúti sínek felett ível át.

Két sínpár futott egymás mellett, a déli minimum két méterrel mélyebb részen, mint az észak felé tartó. Emiatt két síkos lépcsősoron kellett feltipegnünk, mire átnézhettünk a drótkerítésen.

Az iskola pályáját és tornatermét egy betonalapzatra építették, amely alatt a két sínpár külön alagúton haladt keresztül. A gyaloghídról ez a két alagút – a dizájn egészét szem előtt tartva – szakasztott úgy nézett ki, mint két tengeralattjáró-hangár bejárata.

– Abban – mutatott Abigail a bal oldalira.

– Lementél a sínekre? – kérdezte tőle Lesley.

– Óvatos voltam.

Lesley nem örült, és én sem. A vasúti sínen mászkálni halálos játék. Évente hatvanan halnak meg azért, mert sínre lépnek, amiben egyedül az a jó, hogy ekkor a Brit Közlekedési Rendőrség (vagyis a BKR) problémája lesznek, és nem az enyém.

Mielőtt olyan hülyeséget csinál, mint például vasúti sínre lép, egy képzett rendőrnek illik felmérni a kockázatot. Az eljárás szerint hívni kellett volna a BKR-t, hogy küldjenek egy kutatócsapatot, akik vagy lezárták volna a vonalat, vagy nem, azért, hogy én meg Abigail bemehessünk kísértetet keresni. Annak a hátulütője, ha nem hívom a BKR-t, az lenne, hogy ha Abigaillel bármi történik, az véget vet a karrieremnek, és mivel az apja régimódi nyugat-afrikai zsarnok, az életemnek is. Annak a hátulütője, ha hívom őket, az, hogy el kell magyaráznom, mit is keresek, és körberöhögnek. Mint minden fiatal férfi az idők kezdete óta, én is úgy döntöttem, hogy inkább a lehetséges halál, mint a biztos megaláztatás.

Lesley javasolta, hogy legalább a menetrendet nézzük meg.

– Vasárnap van – szólt közbe Abigail –, egész nap karbantartást végeznek.

– Honnan tudod? – nézett rá Lesley.

– Onnan, hogy megnéztem. Miért esett le az arcod?

– Mert túl szélesre nyitottam a szám.

– Hogyan jutunk le oda? – szúrtam közbe gyorsan.

A sínek két oldalán lévő olcsó földekre önkormányzati lakótelepeket húztak fel. Az északi oldalon álló ötvenes évekbeli toronyház mögött bokrok szegélyezte lucskos füves rész terült el, mögötte pedig egy drótkerítés húzódott. Gyerek méretű alagút vezetett a bokrok között egyenesen egy lyukhoz a kerítésen, és onnan le a sínekhez.

Leguggoltunk, és követtük Abigailt. Lesley felvihogott, amikor két nedves ág is képen csapott. Megálltunk megvizsgálni a kerítésen lévő lyukat.

– Nem úgy vágták. Talán rókák.

Nedves chipseszacskók és kólásdobozok hevertek a kerítésnél, Lesley a cipője orrával kotorászott közöttük. – A narkósok még nem jutottak el ide, nincs tű. – A lányra nézett. – Honnan tudtad, hogy ez a lyuk itt van?

– A gyaloghídról látni.

A sínektől a lehető legtávolabb maradva leereszkedtünk a gyaloghíd alá, és elindultunk az iskola alatti bal oldali alagút betonszája felé. Fejmagasságig graffiti borította a falat, megfakult alapszínekkel gondosan megrajzolt, dagadozó betűk, rajtuk a durvább tagek. A festékszórótól a filctollig mindent használtak. Néhány horogkereszttől eltekintve nem hiszem, hogy Dönitz admirálisnak tetszett volna.

Viszont legalább nem áztunk el. Húgyszagot éreztem, de túl savas volt, hogy emberi legyen. Talán róka. A tér a lapos mennyezet, a betonfalak és a szélesség miatt inkább egy elhagyott raktár benyomását keltette, mint alagútét.

– Hol volt? – kérdeztem.

– Középen, ahol sötét van – felelte Abigail.

Naná.

Lesley megkérdezte a lánytól, hogy jutott egyáltalán eszébe ide lejönni.

– Látni akartam a Roxfort Expresszt.

Nem igazából, tette hozzá gyorsan Abigail. Naná, hogy nem az igazi Roxfort Expresszt. De Kara, a barátnője, aki a sínekre néző lakásban lakik, azt mondta, hogy néha lát elmenni egy gőzmozdonyt, és szerinte azt használták Roxfort Expressznek.

– A filmben, értitek.

– És a hídról nem tudtad volna megnézni? – kérdezte Lesley.

– Túl gyorsan elmegy. Meg kell számolni a kerekeit, mert a filmben 5972-es osztályú GWR 4900 van, ami 4-6-0 felosztású.

– Nem is tudtam, hogy ilyen nagy vonatmániás vagy – mondtam neki.

– Nem is vagyok – bokszolt a karomba. – Az csak a számokról szól, ez viszont egy elmélet igazolása.

– És láttad a vonatot? – kérdezte Lesley.

– Nem. Kísértetet láttam. Ezért kerestem meg Petert.

Megkérdeztem, hogy pontosan hol látta a kísértetet, mire megmutatta a krétajelet, amit odahúzott.

– Biztos, hogy itt jelent meg az az izé? – kérdeztem rá.

– Itt jelent meg, és pasi – nyomatékosított. – Már mondtam, hogy pasi.

– Hát, most nincs itt.

– Persze hogy nincs. Ha állandóan itt lenne, már másvalaki is jelentette volna.

Ebben volt valami, és magamban megjegyeztem, hogy a Hodályba hazaérve nézzem át a jelentéseket. A könyvtárszoba mellett találtam egy kis helyiséget, amelyben irattartó szekrények álltak, csurig második világháború előtti papírokkal. Ezek között akadtak olyan noteszek, amelyeket kísértet megfigyelésekkel írtak tele; úgy láttam, a kamasz varázslójelöltek között népszerű hobbi lehetett a kísértetvárás.

– Lefényképezted? – kérdezte Lesley.

– A vonat miatt a kezemben volt a mobil meg minden – mondta Abigail –, de mire eszembe jutott, hogy lekapjam, már eltűnt.

– Érzel valamit? – fordult felém Lesley.

Amikor odaléptem, ahol a szellem állt, hideget éreztem, a rókavizeleten átütő nedves beton és butángáz szagát, és olyan vihogást hallottam, mint Mardelé a rajzfilmben, és egy bazi nagy dízelmotor kongó dübörgését.

A mágia nyomot hagy a környezetén, amelyet szakszóval úgy nevezünk: vestigia. A kő szívja be a leginkább, az élő dolgok a legkevésbé. A beton ebből a szempontból majdnem olyan hasznos, mint a kő, bár a nyomok néha halványak, szinte megkülönböztethetetlenek a képzelet szüleményétől. A mágia gyakorlásához a kettő szétválasztása kulcsfontosságú képesség. A hideget feltehetőleg az időjárás okozta, a vihogást, akár képzelt, akár valós, Abigail hagyta ott. A butángáz és a dízelmoraj ismerős tragédiára utalt.

– Na? – nógatott Lesley. Nekem jobban megy a vestigium kiszűrése, mint neki, és nem is csak azért, mert régebb óta vagyok mágustanonc.

– Valami van itt – mondtam. – Csinálnál egy kis világosságot?

Lesley kivette az akkut a mobiljából, és szólt Abigailnek, hogy kövesse a példáját.

– A mágia tönkreteszi a chipet – magyaráztam a lánynak, amikor vonakodott. – De nem muszáj, ha nem akarod. A te telefonod.

Erre Abigail elővett egy tavalyi Ericssont, gyakorlottan felpattintotta a hátoldalát, és kivette az akkut. Biccentettem Lesley-nek; az én mobilomra kapcsolót szereltettem az egyik unokatesómmal, aki tizenkét éves kora óta gyakorolja a mobilfeltörést.

Lesley kinyújtotta a tenyerét, és kimondta a varázsigét, mire egy golflabdányi fénygömb jelent meg a tenyere felett. A varázsige ebben az esetben a lux, a varázslat közismert neve pedig fénygömb, ez az első varázslat, amelyet az ember megtanul. Lesley gömbjének gyöngyházfénye elkenődő szélű árnyakat vetett az alagút betonfalára.

– Azta! – hüledezett Abigail. – Ti tudtok varázsolni!

– Ott van – mondta Lesley.

Egy fiatal srác jelent meg a falnál. Fehér bőrű volt, a tízes-húszas évei fordulóján járhatott, természetellenesen szőke haját tüskékbe zselézte. Olcsó fehér edzőcipőt, farmert és munkáskabátot viselt. Festékszórót tartott a kezében, éppen egy ívet rajzolt nagy gonddal a betonfalra. A sziszegés alig hallatszott, és a frissen fújt festéknek nyoma sem maradt. Amikor megállt megrázni a flakont, a csörgő hang tompán hallatszott.

Lesley fénygömbje eltompult, és vörös árnyalatot vett fel.

– Adj bele energiát – instruáltam.

Koncentrált, és a fény fel is erősödött, de aztán újra eltompult. A sziszegés felhangosodott, és már láttam, mit ír a srác. Ambiciózus vállalkozás volt: egy olyan mondaton dolgozott, amely a bejáratnál kezdődött.

– „Legyetek jók…” – olvasta Abigail. – Ez meg mi akar lenni?

Ujjamat az ajkamra téve csendre intettem, és Lesley-re pillantottam, aki biccentéssel jelezte, hogy akár egész nap képes fenntartani a fénygömböt. De persze nem hagyhattam volna neki, hogy kimerítse magát. Elővettem a szolgálati noteszt és a tollat.

– Elnézést, uram, egy szóra – szólítottam meg a srácot a létező legrendőrösebb hangomon. Hendonban kifejezetten megtanítanak erre a hangnemre. Komolyan. Az a cél, hogy a hangod áthasítsa az alkohol, a dac vagy a bűntudat ködét, amelyben a lakosság jeles tagja éppen bódultan lebeg.

A srác rám se hederített. A kabátzsebéből elővett egy másik flakont, és elkezdte árnyalni az L betűt. Próbálkoztam még párszor, de láthatóan eltökélte, hogy eljut az „egymáshoz” szó végéig.

– Hé, napsugár! – röffent rá Lesley. – Tegye azt le, forduljon meg, és beszélgessünk.

A sziszegés elhallgatott, a két flakon visszakerült a zsebbe, és a srác megfordult. Arca sápadt és szögletes volt, szemét színes Ozzy Osborne-szemüveg takarta.

– Nem érek rá – mondta.

– Azt látjuk – mondtam, és megmutattam neki a rendőrigazolványomat. – Hogy hívják?

– Macky – felelte, aztán visszafordult a művéhez. – Nem érek rá.

– Mit csinál? – kérdezte Lesley.

– Jobbá teszem a világot.

– Egy szellem – hitetlenkedett Abigail.

– Te rángattál ide minket – néztem rá.

– Ja, de amikor én láttam, ritkásabb volt. Sokkal ritkásabb.

Elmagyaráztam neki, hogy a kísértet a Lesley által generált mágiából táplálkozik, ami elkerülhetetlenül vezetett a rettegett kérdéshez:

– És mi az a mágia?

– Nem tudjuk – feleltem. – Azt tudom, hogy nem elektromágneses sugárzás.

– Talán agyhullám – vélte Abigail.

– Nem hinném, mert az elektrokémiai lenne, ami szintén valamiféle fizikai manifesztációval járna, ha ki akarnád vetíteni a fejedből.

Úgyhogy legyen egyszerűen tündérpor vagy kvantumtorlódás, ami kábé ugyanaz, mint a tündérpor, csak a „kvantum” szóval megspékelve.

– Most akkor beszélünk a fickóval, vagy nem? – türelmetlenkedett Lesley. – Mert ha nem, abbahagyom – nézett a tenyerén billegő fénygömbre.

– Hé, Macky! – szóltam oda. – Kagylózzon kicsit ide.

Macky közben nekiállt dolgozni, az Y-t árnyékolta az utolsó szóban.

– Nem érek rá. Jobbá teszem a világot.

– És pontosan hogyan?

Macky befejezte a betűt, és elégedetten hátralépett, hogy megcsodálja a művét. Eddig mind a négyen a lehető legtávolabb maradtunk a sínektől, de Macky vagy vállalta a kockázatot, vagy ami valószínűbb, csak elfelejtette. Láttam, hogy Abigail azt tátogja, baszki, amikor felfogta, mi következik.

– Úgy, hogy… – mondta Macky, aztán elgázolta a szellemvonat.

Láthatatlanul és némán robogott el mellettünk, csak a meleg huzat és a dízelszag csapott meg bennünket. Macky lerepült a sínekről, és összerogyott a LEGYETEK szó Y-ja alatt. Gurgulázás hallatszott, a lába pár másodpercig még rángott, majd mozdulatlanná dermedt. Aztán a teste elfakult, és vele együtt a graffiti is.

– Most már abbahagyhatom? – kérdezte Lesley. A fénygömb tompa maradt, Macky még mindig táplálkozott az erejéből.

– Csak egy kicsit még – kértem.

Halk csörgést hallottam, és amikor az alagút szája felé néztem, egy átlátszó alakot láttam, aki elkezdett felfújni egy L betűt.

Ciklikus, jegyeztem fel a noteszbe, ismétlődő: érzéketlen?

Szóltam Lesley-nek, hogy szüntesse meg a fénygömböt, és Macky egyből el is tűnt. Abigail, aki az alagút falához lapult, figyelte, ahogy gyorsan átkutatjuk a sínek melletti részt. A bejárat felé félúton kiemeltem Macky szemüvegének poros maradványát a homokos kavicsok közül. A tenyerembe zártam, és lehunytam a szemem. A vestigiánál a fém és az üveg megbízhatatlan, de azért hallottam pár ütemnyi halk, rockos gitárszólót.

Feljegyeztem a szemüveget a noteszbe – elvégre ez volt a szellem létezésének tárgyi bizonyítéka –, és azon tanakodtam, hazavigyem-e. Ha eltávolítok valamit, ami ennyire része a kísértetnek, az hatással lesz rá? És ha ezzel károsítom vagy elpusztítom a kísértetet, mit számít? Egy szellemet személynek kell tekinteni?

A világi könyvtár szellemekről szóló könyveinek még a tíz százalékát sem olvastam. Tulajdonképpen csak azokat a tankönyveket tanulmányoztam, amelyeket Nightingale feladott, és egy-két szerzőt, akibe nyomozás közben belefutottam, úgymint Wolfe vagy Polidori. Az olvasottakból mindenesetre világos volt, hogy a hivatalos varázslók körében a szellemek iránt tanúsított magatartás idővel gyökeresen megváltozott.

Sir Isaac Newton, a modern mágia alapítójának szemében a kísértetek csak bosszantó nyűgök voltak, amik elvonják a figyelmet az ő rendezett kis világegyetemének szépségéről. A tizenhetedik században hirtelen osztályozni próbálták őket, akár a növényeket és az állatokat, a felvilágosodás alatt pedig sokat és komolyan beszéltek a szabad akaratról. A viktoriánusok szépen két részre oszlottak: akik szerint a kísértet megváltásra váró lélek, és akik szerint csak spirituális szennyezés, amitől meg kell tisztítani a világot. Az 1930-as években, amikor megszületett a relativitás- és a kvantumelmélet, hogy megingassa a Hodály bőrkárpitját, a spekuláció lelkesebben folytatódott, és az eltávozottak szegény szellemeit mindenféle mágikus kísérlet kézenfekvő tesztalanyainak tekintették. Úgy okoskodtak, hogy azok tulajdonképpen múltbéli életek gramofonlemezei, tehát erkölcsileg annyi státus illeti meg őket, mint a muslincákat egy genetikai laborban.

Minderről megkérdeztem Nightingale-t, mivel ő átélte ezeket az időket, de azt felelte, akkoriban nem sokat volt a Hodályban. A Birodalom távoli vidékein és azon kívül járt, mondta. Rákérdeztem, mit csinált.

– Arra emlékszem, hogy tömérdek jelentést írtam, de hogy mi célból, abban sosem voltam biztos.

Én nem hittem, hogy „lelkek” lennének, de amíg meg nem bizonyosodom róla, hogy valójában micsodák, addig inkább korholjanak erkölcsös viselkedésért. Kapartam egy sekély mélyedést a kőtörmelékbe, ahová Abigail jelet tett, és oda temettem a szemüveget. Feljegyeztem az időpontot és a helyet, hogy majd beleírhassam a jelentésbe a Hodályban. Lesley feljegyezte a lyuk helyét a kerítésen, de nekem kellett beszólni a Brit Közlekedési Rendőrséghez, lévén ő hivatalosan még betegszabadságon volt.

Vettünk Abigailnek egy Twixet meg egy dobozos kólát, és kicsikartunk belőle egy ígéretet, hogy akármennyire is odavan a Roxfort Expresszért, nem megy a sínek közelébe. Bíztam benne, hogy Macky szellemhalála önmagában is elriasztja. Aztán hazavittük, majd elindultunk a Russell Square-re.

– Az a kabát kicsi neki – mondta Lesley. – Amúgy milyen kamasz lány les gőzmozdonyokat?

– Szerinted gond van otthon? – kérdeztem.

Lesley bedugta a mutatóujját a maszkja alá, és megvakarta az arcát. – Ez kurvára nem hipoallergén.

– Levehetnéd. Majdnem otthon vagyunk.

– Szerintem szólnod kéne a gyermekvédelemnek.

– Számoltad a perceket?

– Attól, hogy ismered a családját, még nem teszel neki szívességet, ha ignorálod a problémát.

– Beszélek anyámmal – mondtam. – Hány perc volt?

– Öt.

– Volt az tíz is.

Lesley ugyanis csak bizonyos ideig gyakorolhat mágiát naponta. Ez volt Walid doki egyik feltétele, amikor engedélyezte neki, hogy mágustanonc legyen. Plusz naplót kell vezetnie arról, hogy milyen mágiát végez, és heti egyszer el kell kutyagolnia a kórházba, és bedugni a fejét az MRI-gépbe, hogy a doki neurológiai károsodást keressen az agyán, ami a hipertaumaturgikus rongálás első jele. A túl sok mágia ára egy combos stroke, ha mázlista vagy, és halálos agyi aneurizma, ha nem. A mágia azért sem lett széles körben elterjedt hobbi, mert a mágnesesrezonancia-vizsgálat előtt a túlzásba vitt használat első figyelmeztető jele az volt, hogy az ember holtan esett össze.

– Öt perc volt – ismételte Lesley.

Kiegyeztünk hatban.

Thomas Nightingale felügyelő a főnököm és a mesterem – szigorúan a kifejezés tanár-diák értelmében –, és vasárnaponként általában együtt vacsorázunk az úgynevezett privát ebédlőben. Egy sóhajnyival alacsonyabb nálam, karcsú, barna hajú, szürke szemű, negyvennek látszik, de sokkal-sokkal öregebb. Ugyan rendszeresen nem öltözik ki a vacsorához, mindig van egy erős érzésem, hogy csak udvariasságból fogja vissza magát.

Szilvaszószos disznósültet ettünk, bár valami oknál fogva Molly úgy vélte, az ideális köret Yorkshire pudding és cukrozott sült káposzta. Lesley szokás szerint inkább a szobájában evett. Nem hibáztattam érte, a Yorkshire puddingot nem könnyű méltósággal fogyasztani.

– Holnap kiruccan vidékre – közölte velem Nightingale.

– Igen? Ezúttal hová?

– Henley-on-Thamesbe.

– És mi van Henley-ben? – kérdeztem.

– Feltehetőleg egy Kis Krokodil. Postmartin professzor a kedvünkért ásott egy kicsit, és felfedezett még néhány tagot.

– Mindenki imád nyomozót játszani – jegyeztem meg.

Igazából Postmartin professzor, lévén az archívum őre és maga is régi oxfordi alkalmazott, nagyon is alkalmas volt rá, hogy felkutassa azokat a diákokat, akikről gyanítottuk, hogy illegálisan tanultak mágiát. Ezek közül minimum ketten elérték a „velejéig romlott gonosz mágus” státust: az egyik a hatvanas években volt aktív, a másik még élt és alkotott, nyáron például megpróbált lelökni egy háztetőről. Öt emelet magasan voltunk, úgyhogy eléggé magamra vettem.

– Azt hiszem, Postmartin mindig is amatőr kopónak tartotta magát – mesélte Nightingale. – Főleg ha az egyetemi pletykákról volt szó. Úgy véli, talált egy illetőt Henley-ben, egy másikat pedig a mi szép városunkban, ráadásul a Barbicanban. Holnap menjen el Henley-be, és szimatoljon körbe, hogy tényleg gyakorló mágus-e az az alak. Ismeri a dörgést. Én addig Lesley-vel meglátogatom a másikat.

Az utolsó kanál Yorkshire puddinggal felitattam a szilvaszószt.

– Henley eléggé kiesik.

– Lehetősége nyílik tágítani a horizontját. Gondoltam is, hogy összeköthetné egy „pásztori” látogatással Beverley Brooknál. Úgy tudom, jelenleg a Temzének azon a szakaszán él.

A Temzénél, vagy benne?, gondoltam.

– Jó ötlet – mondtam hangosan.

– Sejtettem, hogy tetszeni fog.

Érthetetlen, de a városi rendőrségnél nincs nyomtatvány kísértetekre, úgyhogy kénytelen voltam én összeesztergálni egyet Excelben. A régi időkben minden rendőrőrsön volt egy adategyeztető, az ő feladata volt naprakészen tartani a kartotékokat, tele információkkal helyi bűnözőkről, régi ügyekről, pletykákról és minden másról, ami segített az igazság kék egyenruhás bajnokainak, hogy a megfelelő ajtót rúgják be. Vagy legalább egy ajtót a megfelelő környéken. A Hendon rendőrfőiskolán megőriztek egy adategyeztető irodát: egy poros szobát, amelyet faltól falig és padlótól plafonig kartotékdobozok töltenek meg. A kadétoknak megmutatják a helyiséget, és tiszteletteljes hangon mesélnek neki a rég letűnt elmúlt évszázadról, amidőn még minden információt papírlapokra írtak. Manapság ha van hozzáférésed, bejelentkezel az AWARE terminálba – a bűnügyi jelentéseknek ott a CRIS, az információknak a Crimint+, a kiképzőprogramoknak a NCALT, vagy éppen a MERLIN, ami a gyermekek ellen elkövetett vagy velük kapcsolatos bűnügyek adminisztrációjára szolgál –, és pillanatok alatt megszerzed a szükséges információt.

A Hodály olyan anyagok hivatalos tárháza, amelyekről a józan gondolkodású rendőrök nem akarnak beszélni, és főleg nem akarják, hogy az elektronikus rendszerben keringjenek, és egy ember vagy akár egy újságíró megtalálja, ezért aztán a Hodály a hagyományos módon szerzi az információt: szájhagyomány útján. A zöme Nightingale-hez megy, aki leírja – igencsak olvashatóan, teszem hozzá – egy papírra, amelyet aztán én iktatok, miután a legfontosabbakat átmásolom egy 5 × 3-as kártyára, ami a világi könyvtár katalógusának megfelelő részébe kerül.

Nightingale-től eltérően én a laptopomon gépelem le a jelentéseket, aztán kinyomtatom, és iktatom a könyvtárban. Becslésem szerint a világi könyvtárban háromezer aktánál is több van, nem számítva az összes kísértet-megfigyeléses noteszt, amit a harmincas években nem iktattak. Egyszer majd mindet archiválom. Valószínűleg úgy, hogy megtanítom Mollyt gépelni.

Miután letudtam a papírmunkát, kemény fél órát töltöttem idősebb Pliniusszal, aki annak köszönheti maradandó hírnevét, hogy megírta a világ első enciklopédiáját, és a kelleténél pöttyet közelebb hajózott a Vezúvhoz azon a nagy napon. Aztán kivittem Tobyt a térre sétálni, beugrottam egy pohár sörre a Marquis-ba, majd visszamentem a Hodályba, és lefeküdtem.

Az olyan egységben, amelyik egy főfelügyelőből és egy konstáblerből áll, nem a főfelügyelő az ügyeletes az éjszaka közepén. Miután véletlenül taccsra vágtam három mobilt, rászoktam, hogy a Hodályban be se kapcsolom. Ez viszont azt jelentette, hogy ha munkaügyben telefonáltak, Molly vette fel a földszinten, aztán értesített engem. Ezt úgy kell elképzelni, hogy némán állt a szobám ajtajában, amíg fel nem riadtam arra, hogy rám jött a frász. A KÉRETIK KOPOGNI cetli hatástalannak bizonyult, mint ahogy az is, amikor kulcsra zártam az ajtót, és a kilincset székkel ékeltem ki. Na most, imádom Molly főztjét, de egyszer majdnem megevett, ezért a gondolat, hogy hívatlanul besiklik a szobámba, mialatt durmolok, nem igazán hagyott pihenni. Így aztán két nap kemény munka és a Tudományos Múzeum egyik kurátorának segítsége révén koaxális kábelt vezettem fel a szobámba a telefontól, hogy legyen egy saját mellékem.

Ettől kezdve, amikor csak a városi rendőrség nevezetű igazságszolgáltatás erős karjának szüksége van speciális szolgálatomra, jelet küld egy szigetelt rézvezetéken, amely megszólaltatja az elektromágneses csengőt a bakelittelefonban, amelyet öt évvel apám születése előtt gyártottak. Mintha dallamos légkalapáccsal ébresztenének, de még ez is jobb, mint az eddigi verzió.

Lesley denevérfonnak nevezi.

Hajnali három után pár perccel ébresztett.

– Ébresztő, Peter – csicseregte Stephanopoulos felügyelő. – Ideje, hogy rendes rendőrmunkát végezzen.

HÉTFŐ

2

BAKER STREET

Hiányzik a rendőrök társasága. Félreértés ne essék, azzal, hogy a Hodályba kerültem, legalább két évvel hamarabb lehetőségem lesz megszerezni a nyomozói jelvényt, de mivel az egységünk állományát jelenleg én, Nightingale felügyelő és hamarosan Lesley May rendőr alkotjuk, nem tolonganak körülöttem az emberek. A társaság is olyasmi, ami csak akkor hiányzik, amikor nincs: mint a vizes esőkabátok szaga az öltözőben, a tülekedés a termináloknál péntek reggel, amikor az új feladatokat feltöltik a rendszerbe, a hajnali hatos eligazítás alatti morgolódás és poénkodás. Az érzés, hogy sokan vagytok egy helyen, akiket nagyjából ugyanaz érdekel.

Ezért aztán, amikor megláttam a kék fények tengerét a Baker Street-i metróállomás előtt, kicsit olyan érzés fogott el, mintha hazatértem volna. A fények közül kiemelkedett Sherlock Holmes háromméteres szobra a sapkával és a pipával, hogy felügyelje a nyomozásunkat, és tegyen róla, hogy az megfeleljen a létező legmagasabb fiktív mércének. A fém rácskaput hátratolták, és a Brit Közlekedési Rendőrség néhány embere ácsorgott bent, mintha Sherlock szigorú tekintete elől bujkálnának, de valószínűleg csak fáztak. Szinte rá se néztek az igazolványomra, csak intettek, hogy menjek nyugodtan, mondván, csak egy rendőr lehet annyira hülye, hogy ilyen hajnali órán idejön.

Lementem a lépcsőn a kasszákhoz, ahol az automata kapuk a nyitott „tűz” pozícióban álltak. Láthatósági mellényt és bakancsot viselő fickók ácsorogtak ott, és kávéztak, dumáltak vagy a telefonjukon játszottak. Az éjszakai karbantartás határozottan nem zajlott, késés várható.

A Baker Street-i állomás 1863-ban nyílt meg, de a húszas évekből való a krémszín csempe, a lambéria és az öntöttvas zöme, amelyen azóta elburjánzottak a kábelek, kapcsolószekrények, hangszórók és biztonsági kamerák.

Egy tetthelyen nem olyan nehéz megtalálni az áldozatot, még olyan zegzugos helyen sem, mint egy metróállomás: csak keresd a helyszínelők overalljainak legsűrűbb koncentrációját. Amikor kiléptem a hármas peronra, a túlsó vége úgy nézett ki, mint egy lépfenefertőzés színhelye. Csak bűncselekményről lehetett szó, mert nem érdeklődnek senki iránt ennyire, ha öngyilkos, vagy az öt-tíz ember egyike, akik évente véletlenül metró elé esnek.

A hármas peron a jó öreg „kiássuk és befedjük” módszerrel készült, azaz pár ezer haditengerésszel ásattak egy rohadt nagy árkot, az aljára síneket fektettek, aztán az egészet befedték. Akkoriban még gőzmozdonyok jártak, úgyhogy az állomás fele hosszában nyitott maradt, így kiszállhatott a gőz, és befújhatott a szél.

Tetthelyre úgy lehet bejutni, mint egy klubba: a kidobóembert csak az érdekli, hogy rajta vagy-e a listán. Ha nem vagy rajta, akkor nem mehetsz be, és pont. A lista ebben az esetben a tetthelynapló volt, és a kidobóember egy marcona zsaru. Megadtam a nevemet és a rangomat, mire ő egy alacsony, zömök nő felé pillantott a peronon, aki szerencsétlen kefefrizurát viselt, és mogorván nézett felénk. Ő volt Miriam Stephanopoulos, a frissen kinevezett felügyelő, és rájöttem, hogy ebben a minőségben ez az első hivatalos bevetése. Dolgoztunk már együtt, biztos ezért is habozott, mielőtt biccentett a zsarunak. Ez a másik módja, hogy bejuss a tetthelyre: ha ismered a fejeseket.

Beírtam a nevem a naplóba, és igénybe vettem az egyik összehajtható székre terített helyszínelőoverallt. Így felvértezve odasétáltam Stephanopouloshoz, aki a bűnjelfelelőst felügyelte, aki pedig a peron távoli végén nyüzsgő helyszínelőket.

– ’Reggelt, főnök – köszöntem. – Hívott?

– Peter – biccentett Stephanopoulos. Az a pletyka járta, hogy emberi heregolyókat tart egy üvegben az ágya mellett; olyan férfiak szuvenírjei, akik botor módon humoros megjegyzést tettek Stephanopoulos szexuális beállítottságára. Igaz, azt is hallottam, hogy van egy nagy háza a Londont övező körgyűrűn túl, ahol a partnerével tyúkokat tart, de sosem volt merszem rákérdezni.

A hármas peron végén heverő fickó valaha jóképű lehetett, bár ez mostanra elmúlt. Az oldalán feküdt, feje a kinyújtott karján pihent, háta félig meggörnyedve, térde behajlítva. Nem annyira a patológusok által ökölvívónak nevezett tartás, inkább a stabil oldalfekvés, amit az elsősegély-tanfolyamon mutatnak.

– Elmozdították? – kérdeztem rá.

– Az állomásvezető így talált rá – felelte Stephanopoulos.

Koptatott farmert, fekete kasmírgarbót és sötétkék zakót viselt. A jól szabott zakó minőségi anyagból készült. Finom munka. Furcsamód Doc Martenst húzott hozzá, a klasszikus 1460-as modellt: munkásbakancs, nem utcai cipő. Talpától a harmadik fűzőlyukig sár borította. A sárvonal felett viszont a bőr matt volt, rugalmas, töretlen, lényegében vadonatúj.

Fehér férfi volt, az arca sápadt, az orra egyenes, az álla határozott. Ahogy mondtam, jóképű lehetett. A haja szőke, a homlokára emós frufru lógott ernyedten. A szeme csukva.

Mindezt Stephanopoulos és a csapata is biztosan megfigyelték és feljegyezték. Miközben leguggoltam a test mellé, fél tucat helyszínelő várta, hogy mintát vegyen mindenből, ami nincs leszögezve, és mögöttük álltak a többiek, vágószerszámokkal mindenhez, ami le van. Nekem más volt a feladatom.

Felvettem a maszkot meg a védőszemüveget, olyan közel hajoltam a testhez, hogy épp csak nem értem hozzá, és lehunytam a szemem. Az emberi test pocsékul őrzi meg a vestigiát, de ha egy erős varázslat öl meg valakit, akkor az nyomot is hagy. A normál érzékszerveimmel észleltem vér, por és vizelet szagát, utóbbi ezúttal határozattan nem rókától eredt.

Amennyire meg tudtam állapítani, a test nem őrzött semmiféle vestigiát. Elhúzódtam, és hátranéztem Stephanopoulosra. A homlokát ráncolta.

– Miért hívott ide? – kérdeztem.

– Valami nem stimmel. Gondoltam, jobb, ha most nézi meg, mint később.

Például reggeli után, amikor ébren is vagyok, gondoltam, de nem mondtam ki. Nem szokás. Azért nem, mert a rendőr munkaköri leírása tulajdonképpen azt jelenti, hogy bármikor szolgálatba hívható.

– Semmit sem érzek – mondtam.

– Nem lehetne… – Stephanopoulos finoman intett. A többi rendőrnek nem magyarázzuk el, mit hogyan csinálunk, nem utolsósorban azért, mert a legtöbb eljárást ott helyben találjuk ki. Ez azt eredményezi, hogy a rangidős tisztek, mint immár Stephanopoulos is, azt tudják, hogy csinálunk valamit, azt viszont nem, hogy pontosan mit.

Elléptem a testtől, mire a várakozó helyszínelők odasereglettek, hogy befejezzék a munkát.

– Ki ez? – kérdeztem.

– Még nem tudjuk. Szúrt seb van a derekán. A vérnyom az alagútba vezet vissza. Nem lehet megmondani, hogy vonszolták vagy maga vánszorgott ide.

Belenéztem az alagútba. Az ásott-fedett alagutakban egymás mellett futnak a sínek, mint a vasúti vágányok, így mindkét sínpárt le kellett zárni a kutatáshoz.

– Az melyik irány? – Még a lépcsőn elvesztettem az irányérzékemet.

– Keleti. – Azaz Euston és King’s Cross felé. – És ez még nem minden. – Stephanopoulos az alagút balkanyarjára mutatott. – A kanyar mögött keresztezi a District és a Hammersmith vonalakat, úgyhogy az egész csatlakozást le kell zárnunk.

– A közlekedésiek örülni fognak.

Stephanopoulos röhintett. – Már most is örülnek.

A metrót alig három óra múlva nyitják meg a napi forgalomnak, és ha a Baker Street-i vonal zárva marad, az egész rendszer bedugul a karácsony előtti utolsó bevásárlóhét hétfőjén.

Stephanopoulosnak azért igaza volt: valami nem stimmelt a helyszínnel. És nem csak a halott. Amikor belenéztem az alagútba, belém hasított egy érzés, nem vestigia, valami ősibb – az ösztön, amit mindannyian öröklünk az evolúciós résből aközött, hogy lejöttünk a fáról és hogy feltaláltuk a dorongot. Amikor még csak két lábon járó, sovány majmok voltunk egy csúcsragadozókkal teli világban. Sétáló ebédek.

A figyelmeztető érzés, hogy figyelnek.

– Azt akarja, hogy nézzek be az alagútba? – kérdeztem.

– Azt hittem, már sose kérdezi meg.

Az embereknek fura elképzeléseik vannak a rendőrökről. Például hogy szívesen fejest ugrunk bármilyen veszélyes helyzetbe, és még csak nem is gondolunk a saját biztonságunkra. Az igaz, hogy a tűzoltókhoz és katonákhoz hasonlóan mi is a rossz irányba megyünk, szembe a bajjal, de ettől még igenis gondolkodunk. Az egyik, amin gondolkodunk, az áram alatt álló harmadik sín, és az, hogy milyen könnyű meghalni rajta. A villamosság örömeiről egy Jaget Jumar nevű vidám BKR-őrmester tartott rögtönzött balesetvédelmi oktatást nekem és a várakozó helyszínelőknek. Ritka példány volt, elvégzett egy öthetes kurzust a vágánybiztonságról, így még akkor is bolyonghatott idelent, amikor a sínek áram alatt voltak.

– Maguk azért ezt ne csinálják – intett bennünket Kumar. – Az áram alatt lévő sínek első számú szabálya, hogy az ember ne lépjen rájuk.

Én Kumar mögött mentem, a helyszínelők lemaradtak. Ha azt nem is tudják, mit csinálok, azzal tisztában vannak, hogy nem szabad beszennyezni a tetthelyet. És így legalább kivárhatták, hogy Kumar vagy én áramütést kapunk-e, mielőtt veszélynek teszik ki magukat.

Kumar megvárta, hogy kikerüljünk a hallótávolságból, aztán megkérdezte, tényleg szellemirtó vagyok-e.

– Hogy? – néztem rá.

– Ektoplazmák, meg minden?

– Fogjuk rá.

– Igaz, hogy… – Kumar szünetet tartott, hogy kitapogassa az elfogadható kifejezést – szokatlan jelenségeket vizsgál?

– Nem foglalkozunk az idegenekkel – közöltem, mert általában ez a második kérdés.

– Ki foglalkozik az idegenekkel?

Kumarra néztem, és láttam, hogy szívat.

– Koncentrálhatnánk a feladatra? – kérdeztem.

A vérnyomot könnyű volt követni. – A szélén maradt, távol a középső síntől. – Kumar a lámpájával egy világos bakancsnyomot világított meg a kavicsok között. – Kerülte a talpfákat, ami nekem arról árulkodik, hogy kapott valamilyen balesetvédelmi oktatást.

– Miből gondolja?

– Ha olyan síneken kell menni, amiben van zaft, jobb kerülni a talpfákat. Csúszósak. Ha az ember megcsúszik, elesik, önkéntelenül kiteszi a kezét, és zizz.

– Zizz? – kérdeztem. – Ez a szakkifejezés? Hogy nevezik azt, aki így járt?

– Pirítósnak.

– Ennél jobbat nem tudtak kitalálni?

Kumar vállat vont. – Van fontosabb dolgunk is.

Megkerültük a kanyart, már nem látszott a peron, amikor elértük azt a pontot, ahol a vérnyom kezdődött. Idáig a kavics és a föld felitta a vért, de a lámpám sugara talált egy szabálytalan bordó tócsát.

– Körülnézek arrább, hátha megtalálom, hol jött be – mondta Kumar. – Itt hagyhatom?

– Miattam ne aggódjon – feleltem.

Leguggoltam, és a lámpámmal módszeresen átfésültem a vértócsa környékét. Alig fél méterre vissza a peron felé találtam egy barna bőrtéglalapot, és a fény egy döglött vagy kikapcsolt mobil elülső oldaláról verődött vissza. Majdnem felvettem, de időben észbe kaptam.

Kesztyűt viseltem, és az egyik zsebem dugig volt bizonyítékzacskóval és címkével, és ha ez támadás, rablás vagy bármilyen kisebb bűncselekmény, magam zacskózom be. Csakhogy ez gyilkossági nyomozás volt, és jaj annak a rendőrnek, aki megtöri a bizonyítékláncot, mert leültetik és részletesen elmagyarázzák neki, hol siklott félre az O. J. Simpson-tárgyalás. Power Point-vetítéssel.

A zsebemből elővettem az adóvevőt, visszadugtam az akkut, és hívtam a bűnjelfelelőst, hogy van neki valamim. Várakozás közben még egyszer ellenőrizem a környéket, amikor feltűnt, hogy a vértócsa valahogy fura. A vér sűrűbb a víznél, főleg amikor elkezd alvadni, vagyis a vértócsa felülete nem teljesen lapos. És el tudja rejteni, ami benne van, jöttem rá. Olyan közel hajoltam, hogy a lélegzetem még ne ártson neki. Úgy megcsapott a meleg, a szénpor és a könnyfakasztó szarszag, mintha pofára estem volna egy tanyaudvaron. Tüsszentettem tőle. Na, ez már vestigia.

Lehasaltam, hogy látom-e, mi van a vér alatt. Háromszögletű és kekszszínű volt. Először azt hittem, kő, de aztán láttam, hogy éles a széle, és megértettem, hogy egy cserépszilánk.

– Talált valamit? – kérdezte felettem valaki. Az egyik helyszínelő.

Mutattam, hogy mit találtam, aztán elkotródtam az útból, amikor a fotós odalépett, hogy lefényképezze őket a helyükön. A lámpámmal az alagútba világítottam, és a fénye visszaverődött Kumar láthatósági mellényéről jó harminc méterre. Válaszként villantott egyet, mire óvatosan odaballagtam hozzá.

– Van valami? – kérdeztem.

Kumar egy modern, kétszárnyú acélajtóra világított, amely egy határozottan viktoriánus téglaboltívben állt. – Azt hittem, a régi szervizúton jutott be, de az még mindig zárva van. Persze azért érdemes ujjlenyomatot venni.

– Hol vagyunk?

– A Marylebone Road alatt, keleti irányban. Van arrébb két régi szellőzőakna, amit ellenőrizni akarok. Velem tart?

A következő állomás, a Great Portland Street hétszáz méterre volt. Nem mentünk el egész odáig, csak amíg meg nem láttuk a peront. Kumar ellenőrizte a bejutási pontokat, és azt mondta, ha a titokzatos emberünk a peronról jutott volna be, az örökké éber biztonságikamera-figyelők észrevették volna.

– De akkor hol a picsába jutott be? – tette fel a kérdést.

– Talán van más út is – véltem. – Ami nincs a tervrajzokon, amit nem vettünk észre.

– Lehívom az állandó járőrt, ő tudni fogja. – A szervizjárőrök egész éjjel a metróalagutakat járják hibákat keresve, és Kumar szerint a metróhálózat titkos tudásának őrei. – Vagy valami.

Ott hagytam Kumart, hadd várja meg bennszülött vezetőjét, és elindultam vissza a Baker Streetre. Félúton jártam, amikor elcsúsztam a kavicsokon, és orra estem. Önkéntelenül széttártam a kezem, hogy megtörjem az esést, és nem kerülte el a figyelmem, hogy a bal tenyeremmel pont a középső sínre csaptam le. Rendőrpirítós, klassz.

Leizzadtam, mire visszamásztam a peronra. Megtöröltem az arcom, és ekkor vettem észre, hogy vékony koszréteg borítja: a kezem fekete lett tőle. A kavicspor, gondoltam. Vagy talán ősi korom még abból az időből, amikor az alagútban gőzmozdonyok húztak kárpitos kocsikat, tele tiszteletre méltó viktoriánusokkal.

– Adjon már valaki egy zsebkendőt a fiúnak, az isten szerelmére! – dörögte valaki északi akcentussal. – Aztán valaki súgja a fülembe, hogy mi a szarnak van itt egyáltalán.

Seawoll főfelügyelő egy Manchester melletti kisvárosból származott. Pont olyan helyről, mondta egyszer Stephanopoulos, ami megmagyarázza Morrissey életvidámságát. Dolgoztunk már együtt: ő megpróbált felakasztani a Királyi Operaházban, én meg elefántnyugtatót döftem bele, és ez akkor abszolút érthető volt, komolyan. Azt mondtam volna, hogy kvittek vagyunk, csak ő még kapott négy hónap táppénzt, amit, megjegyzem, a legtöbb önérzetes zsaru bónusznak értékelt volna.

A táppénz ezek szerint lejárt, és Seawoll újra átvette a gyilkossági csoport vezetését. Úgy helyezkedett a peronon, hogy szemmel tarthassa a helyszínelőket, de ne kelljen levetnie a teveszőr kabátját és a kézzel varrott Tim Little cipőjét. Odaintette Stephanopoulost és szerény személyemet.

– Örülök, hogy jobban van, uram – szaladt ki a számon.

Seawoll ránézett Stephanopoulosra. – Ez mit keres itt?

– Valami nem tetszett a dologban.

Seawoll sóhajtott. – Miriamet talán félrevezette – mondta nekem –, de most, hogy itt vagyok, reményeim szerint visszatérünk a bevált, bizonyítékalapú nyomozáshoz, és jócskán csökkenni fog a bizarr baromságok mennyisége.

– Igen, uram – feleltem.

– Ettől függetlenül, milyen bizarr baromságba rángat bele ezúttal?

– Nem hiszem, hogy volt mágia…

Seawoll egy éles kézmozdulattal elhallgattatott.

– Nem akarom hallani az M betűs szót.

– Nem hiszem, hogy van bármi fura a halálában, kivéve hogy…

Seawoll megint belém fojtotta a szót. – Hogyan halt meg? – kérdezte Stephanopoulost.

– Csúnya szúrt seb a derekán, valószínűleg szerv is sérült, de a vérveszteségbe halt bele.

Seawoll rákérdezett a gyilkos fegyverre, mire Stephanopoulos odaintette a bűnjelfelelőst, aki felmutatott egy bizonyítékzacskót. A kekszszínű háromszög volt benne, amit az alagútban találtam.

– Az a szar meg mi akar lenni? – hördült fel Seawoll.

– Egy tányérdarab. – Stephanopoulos elfordította a zacskót, és a szegélydíszítésről láttuk, hogy tényleg egy széttört tányér háromszögletű darabja. – Cserépnek nézem.

– Biztos, hogy ez a fegyver? – kérdezte Seawoll.

Stephanopoulos azt mondta, a patológus annyira biztos benne, amennyire a boncolás előtt lehet.

Nem igazán akartam szólni Seawollnak a gyilkos fegyverhez tapadt, koncentrált kis vestigiacsomóról, de úgy véltem, még nagyobb baj lehet belőle, ha nem szólok.

– Uram, ez a tárgy… valamilyen bizarr baromság forrása.

– Honnan tudja?

Megfordult a fejemben, hogy elmagyarázom neki a vestigia mibenlétét, de Nightingale figyelmeztetett, hogy néha jobb olyan egyszerű magyarázatot adni, amit képesek felfogni. – Izzik.

– Izzik?

– Igen, izzik.

– Amit csak maga lát. Az állítólagos különleges misztikus képességével.

A szemébe néztem. – Igen. A különleges misztikus képességemmel.

– Jól van – fújt egyet Seawoll. – Szóval az áldozatunkat leszúrják az alagútban egy mágikus edényszilánkkal, végigtántorog a sínek mellett segítségért, felmászik a peronra, ott összerogyik és elvérzik.

A halál beálltának idejét – hajnali 1 óra 17 perc – pontosan tudtuk, mivel megörökítette a biztonsági kamera. A felvételen 1.14-kor elmosódva megjelent a férfi fehér arca, ahogy felhúzódzkodik a peronra, látszott, hogy megtántorodik, amikor próbál felállni, majd jött a rettenetes pillanat, a feladás, ahogy összeesik és az oldalára fordul.

Miután kiszúrták a peronon, az állomásvezetőnek három perc sem kellett, hogy odaérjen, de mire megtörtént, az áldozat – az állomásvezető szavaival – barna kenyér volt. Nem tudtuk, hogyan jutott be az alagútba, nem tudtuk, a gyilkosa hogyan jutott ki, de miután a helyszínelők átkutatták a tárcáját, azt legalább megtudtuk, hogy kicsoda.

– Rohadt élet, amerikai – szitkozódott Seawoll. Nekem adta a bizonyítékzacskót, amelyben egy laminált kártya volt. A tetején az állt, NEW YORK ÁLLAM, alatta, hogy JOGOSÍTVÁNY, majd név, cím és születési dátum. James Gallaghernek hívták, egy Albany nevű városból jött, és huszonhárom éves volt.

Gyorsan megvitattuk, mennyi lehet az idő New Yorkban, majd Seawoll elküldte az egyik családi kapcsolattartót, hogy keresse fel az ottani rendőrséget. Stephanopoulostól tudtam meg, hogy Albany tulajdonképpen New York állam fővárosa.

– A tudatlansága mértéke ijesztő, Peter – méltatott Seawoll.

– Az áldozatunkban viszont volt tudásszomj – jegyezte meg Stephanopoulos. – A St. Martin’s College-ba járt.

A tárcájában volt egy nemzetközi diákigazolvány, két névjegy James Gallagher névvel és remélhetőleg a londoni címével, ami egy átalakított istállót jelentett a Portobello Road mellett.

– Nem szeretem, amikor megkönnyítik a dolgunkat – dohogott Seawoll.

– Hol kezdjük? – kérdezte Stephanopoulos. – Lakás, család, barátok?

Eddig igyekeztem tartani a szám, és legszívesebben elhúztam volna haza, de nem hagyhattam figyelmen kívül a tényt, hogy James Gallaghert mágikus fegyverrel ölték meg. Vagyis mágikus cserépszilánkkal.

– Szeretnék körülnézni a kérójában – böktem ki. – Hátha szakmabeli volt.

– Szakmabeli, mi? – nézett rám Seawoll. – Így nevezik?

Visszatértem a szám befogásához, mire Seawoll jóváhagyón nézett rám.

– Jól van, vegyük először a lakást. Keressük meg a családot és a barátokat, vázoljuk fel az időrendet. A BKR majd küld le ide embereket, akik átfésülik az alagutat.

– A közlekedésiek nem fognak örülni – jegyezte meg Stephanopoulos.

– Az az ő bajuk – mondta Seawoll.

– Szóljunk a helyszínelőknek, hogy a gyilkos fegyver talán régészeti lelet – mondtam.

– Régészeti?

– Lehetséges.

– Ez a szakmai véleménye?

– Igen.

– Ami szokás szerint annyit ér, mint egy csokoládé teáskanna.

– Szóljak a főnökömnek? – kérdeztem rá.

Seawoll az ajkát biggyesztette, és megdöbbenve jöttem rá: tényleg azt fontolgatja, hogy szól Nightingale-nek. Ez bosszantott, mert eszerint nem bízik a képességeimben, és nyugtalanított, mert eddig valahogy vigasztalt Seawoll ellenállása, hogy bármiféle „mágikus baromság” hatással lehet a nyomozására. Ha elkezd komolyan venni, kénytelen leszek teljesíteni.

– Hallom, hogy Lesley csatlakozott magukhoz – mondta.

Kilencven fokos váltás a beszélgetésben, tipikus rendőrtrükk. Nem vált be, mert azóta gyakoroltam erre a kérdésre a választ, mióta Nightingale és a rendőrfőnök újabb „megegyezésre” jutottak.

– Hivatalosan nem. Határozatlan ideig táppénzen van.

– Nagy kár érte – ingatta a fejét Seawoll. – Kedvem lenne sírni.

– Hogy legyen, uram? – kérdeztem. – B. foglakozik a gyilkossággal, és én… a többivel? – A „B.” a Belgravia kapitányságot takarta, ahol Seawoll gyilkossági csoportja dolgozott; mi, rendőrök sosem használjuk a rendes kifejezést, ha van helyette érthetetlen szakzsargon.

– Azok után, ami legutóbb történt? Egy szart. Maga nálunk lesz az információs csapatban. Így kurvára szemmel tudom tartani.

Stephanopoulosra néztem.

– Üdv a gyilkosságiaknál – mondta.

3

LADBROKE GROVE

A városi rendőrség alapvetően racionálisan áll a gyilkossági nyomozáshoz, mit nekik megérzés vagy a zseni bonyolult logikai levezetése. Nem, a városi rendőrség ráállít egy rakás embert a problémára, addig követ minden elképzelhető nyomot, amíg ki nem merül, a gyilkost el nem kapják, vagy a nyomozás vezetője el nem patkol végelgyengülésben. Így aztán a nyomozást nem szeszélyes felügyelők vezetik, akik alkohol/párkapcsolati/mentális problémákkal küzdenek, hanem ijesztően ambiciózus nyomozók, akik karrierjük első őrült hullámán lovagolnak. Ebből is látni, hogy remekül passzolok a képbe.

Reggel öt húszra legalább harmincan összeverődtünk a Baker Streeten, úgyhogy tömegesen indultunk Ladbrooke Grove-ba. Ketten bekéredzkedtek hozzám, Stephanopoulos pedig követett az ötéves FIAT Puntójában. Az egyiket, akit fuvaroztam, már ismertem. Sahra Guleednek hívták, összehaverkodtunk egy holttest felett a Sohóban. Ráadásul ott volt Doktor Moreau Nudibárjának lerohanásánál, szóval jó választás volt bármilyen bizarrságra.

– Családi összekötő lettem – közölte, ahogy beült előre mellém.

– Inkább te, mint én – feleltem.

Egy dundi, homokszín hajú nyomozó szállt be hátra gyűrött D&C öltönyben.

– David Carey – mutatkozott be. – Én is családi kapcsolattartó vagyok.

– Hátha nagy a család – mondta Guleed.

Mindig fontos gyorsan elérni az áldozat rokonait, részben mert úgy illik, hogy ne a tévéből tudják meg, részben mert hasznos látni az arcukat a hír hallatán. Az őszinte meglepetést, sokkot és gyászt nehéz színlelni.

De inkább csinálja Guleed és Carey, mint én.

Notting Hill három kilométerre nyugatra van a Baker Streettől, ott voltunk negyed órán belül, és még gyorsabban ott lehettem volna, ha a Portobello Road környékén nem tévedek el. Mentségemre szóljon, hogy éjjel azok a késő viktoriánus házak baromi egyformák, és a karneválon kívül nem sokat járok Notting Hillre. Az sem segített, hogy Guleed és Carey GPS-re kapcsolták a telefonjukat, és egymásnak ellentmondó tanácsokat adtak. Végül kiszúrtam egy ismerős épületet, és megálltam a Notting Hill Közösségi Templom előtt. Pünkösdista hely, pont olyan zajos és lázas, ami tetszik anyámnak azon ritka alkalmakkor, amikor eszébe jut, hogy keresztény.