Halál a Níluson

részlet

Translation entitled „Poirot kéjutazáson”
© 1936, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

Agatha Christie: Death on the Nile.
Copyright © 1937, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie signature are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Kosáryné Réz Lola
A fordítás magyar nyelven „Poirot kéjutazáson” címmel jelent meg.

A fordítást az eredetivel egybevetette Schultz Judit

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation
© Kosáryné Réz Lola jogörökösei, 1938, 2017
Magyar kiadás © Helikon Kiadó,
Budapest, 2017, 2023, 2024

ISBN 978 963 620 473 0

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A szerző előszava

A Halál a Nílusont azután írtam, hogy egy telet Egyiptomban töltöttem. Amikor most olvasom, úgy érzem, mintha ismét az Asszuánból Wádi Halfába tartó gőzösön volnék. Szép számmal utaztak emberek a hajón, de e könyv szereplői csak a képzeletemben léteztek és váltak egyre valóságosabbá – egy nílusi gőzös fedélzetén. A könyvnek sok szereplője és gondosan kidolgozott cselekménye van. Azt hiszem, a szituáció érdekes, és drámai lehetőségeket rejt, a három hős, Simon, Linnet és Jacqueline pedig nekem valódinak és elevennek tűnik.

Barátomnak, Francis L. Sullivannek annyira tetszett a könyv, hogy egyre arra buzdított, alkalmazzam színpadra, amit végül megtettem. Én magam úgy gondolom, hogy a könyv az egyik legjobb az „utazós” műveim közül, és ha a bűnügyi történetek „menekülőutat” jelenthetnek az olvasónak (és miért ne jelenthetnének?!), akkor e könyvvel karosszékében ülve elmenekülhet a napsütéshez meg a kék vízhez ugyanúgy, ahogy a bűn világába is.

Agatha Christie

Sybil Burnettnek, aki mindig szeretett világot járni

Első rész Szereplők a felbukkanásuk sorrendjében

I.

– Nézd már! – mondta Mr. Burnaby, a Három Koronához címzett kocsma tulajdonosa, és oldalba bökte mellette pipázgató cimboráját. – Linnet Ridgeway!

A két atyafi nagy, kerek szemmel és kissé tátva felejtett szájjal meredt a hatalmas, piros Rolls-Royce-ra, mely most állt meg a városka postahivatala előtt.

Karcsú, fiatal leány ugrott ki belőle, kalap nélkül, nagyon egyszerűnek látszó, de méregdrága ruhában. Aranyhajú, álomszerűen szép, de határozott arckifejezésű leány volt. Ilyen jelenséget sohasem láttak még a derék Malton-under-Wode-beliek.

Gyors, határozott lépésekkel sietett be a hivatalba.

– Ő biz az – biccentett Burnaby. Halkan, fojtott lélegzettel súgta: – Nem is tudom, hány milliója van! Már vagy százezer dollárt elköltött itt nálunk, mióta megvette a birtokot. Úszómedencét akar építtetni, meg olasz kerteket, meg tánctermet… A kastélyt félig már lebontották, és újraépítik.

– Pénzt hoz nekünk – bólintott elégedetten a másik, kopott ruhájú, ösztövér férfi, de egy kis irigység is volt a hangjában.

Mr. Burnaby egyetértően biccentett.

– Pénzt biza. Nagy dolog ez Malton-under-Wode-nak. Mindannyian talpra állhatunk.

– Nem úgy, mint Sir George idejében.

– Neki a lovak tettek be – vont vállat Mr. Burnaby. – Mindig peches volt.

– Vajon mennyit kapott a kastélyért?

– Úgy hallottam, hatvanezret.

A másik ember füttyentett.

– És azt mondják, még vagy ugyanennyibe kerül majd az építkezés.

– A csudába! Honnan lehet annyi vagyona valakinek?

– Hogy honnan? Amerikából. Ennek a leánynak az anyja valami híres milliomosnak az egyetlen gyermeke volt. Mint a mesében, igaz, cimbora?

Linnet előbukkant a sötét kapualjból, beszállt a piros kocsiba, és elsuhant. Az ösztövér férfi soká bámult utána. Aztán megszólalt:

– Hát azért mégis azt mondom, hogy ez nem járja. Szép is, gazdag is. Sok ez egynek. Ha egy leány ilyen gazdag, akkor minek kell még szépnek is lennie? Némely ember mindent megkapjon, más meg semmit? Nincs rendben itt valami…

II.

Idézet a Daily Blague társasági rovatából:

A Chez Ma Tante étterem vacsoravendégei közt látták a szépséges Linnet Ridgewayt, Őméltósága Joanna Southwood, Lord Windlesham és Mr. Toby Bryce társaságában. Miss Ridgeway, mint az közismert, Melhuish Ridgeway és felesége, Anna Hartz gyermeke. A leány nagyapjától, Leopold Hartztól igen csinos summát örökölt. A bájos Linnet a társaság csillaga, és az a hír járja, hogy nemsokára bejelentik az eljegyzését. Annyi bizonyos, hogy Lord Windlesham fülig szerelmes belé!

III.

Őméltósága Joanna Southwood Linnet hálószobájában ült Wode Hallban.

– Drágám, ez olyan gyönyörű, hogy ennél tökéletesebbet már képzelni sem lehet!

Az ablakból széles, napos mezőkre s a távoli erdő kék árnyékaira nyílt kilátás.

– Ugye, gyönyörű? – mosolygott boldogan Linnet, s odakönyökölt melléje, az ablakpárkányra. Csupa ragyogás volt, csupa fiatalság, élet. Mellette a huszonhét éves, kissé csontos, kemény vonású Joanna Southwood valamiképpen sápadtnak, színtelennek tűnt, bár hosszúkás, okos, kissé ravasz arca gyönyörűen ki volt festve.

– És hogy milyen ügyesen elintéztél mindent! Hány ember dolgozott a terveken?

– Három.

– No és milyenek ezek az építészek? Nem hiszem, hogy valaha találkoztam volna eggyel is.

– Rendesek. Bár néha kissé álmodozónak tűnnek.

– De te mindent helyretettél, nem igaz, édesem? Te aztán nem álmodozol.

Joanna kezébe vette az öltözőasztalon heverő fehér gyöngysort.

– Gondolom, ez igazi, ugye, Linnet?

– Természetes.

– Neked természetes, drágám. Más ugyancsak nem tartaná annak. Mások tenyésztett gyöngyöt vagy épp hamis gyöngysort hordanak, amit a Woolworthben vettek. Remek szép gyöngyök, és tökéletesen illenek egymáshoz… Mesebeli összeget érhet ez a nyaklánc.

– Kissé közönséges, nem gondolod?

– Jaj, dehogy, drágám, egyszerűen csodaszép! Mennyit ér?

– Úgy ötvenezer dollárt.

– Rengeteg összeg! Nem félsz, hogy egyszer ellopják?

– Nem. Állandóan hordom, és különben is, minden ékszerem biztosítva van.

– Drágám… ne haragudj a kérésemért… felpróbálhatom? Rajtam lehet legalább ebédig? Még sohasem volt ilyen gyönyörű ékszerem…

Linnet nevetett.

– Hát persze, ha jólesik. Tessék.

– Tudod, Linnet, igazán irigyellek. Itt állsz húsz évesen, gazdag vagy, szép vagy, még hozzá okos is vagy és egészséges. Mikor is leszel huszonegy éves?

– Jövő júniusban. Akkor leszek nagykorú. Nagy ünnepélyt ülünk majd Londonban.

– És akkor hozzámégy majd Charles Windleshamhez. A lapok tele vannak a pletykával máris. És ő igazán odavan érted!

Linnet megvonta a vállát.

– Még nem tudom. Egyelőre igazán nincs kedvem senkihez férjhez menni.

– Milyen igazad van! Azt hiszem, ha valaki férjhez megy, sohasem lehet már olyan boldog és szabad, mint leánykorában.

Élesen csengett a telefon. Linnet felvette a kagylót. Az inas jelentette:

– Miss de Bellefort vár a vonalban. Kapcsoljam, kisasszony?

– Bellefort? Hogyne! Természetesen! Kapcsolja gyorsan!

Halk kattanás, aztán zengő, édes, üde leányhang:

– Halló! Miss Ridgeway? Linnet, te vagy az?

– Jackie! Drágám! Ezer éve nem hallottam rólad!

– Igazad van, elég csúnya volt tőlem… de most nagyon szeretnélek látni. Mielőbb!

– Nem jönnél el hozzám, Jackie? Drágám, gyere! Ide, az új birtokomra! Olyan örömem lenne, megmutatnék mindent neked…

– Szívesen jövök.

– Akkor hát ugorj gyorsan vonatra vagy valami kocsira! Várlak!

– Van egy rozoga kis kétülésesem. Tizenöt fontért vettem, és igazán remekül fut, de olykor rakoncátlankodik. Ha teaidőre nem vagyok ott, tudhatod, hogy megint rájött a bolondóra. Viszontlátásra, édesem!

Linnet letette a kagylót. Ragyogó arccal fordult Joanna felé.

– A legrégibb barátnőm, Jacqueline de Bellefort. Együtt voltunk az intézetben, Párizsban. Szegénykének nagyon nehéz a sorsa. Az apja francia gróf volt, az anyja dél-amerikai. Az apja megszökött valami nővel, az anyja meg pár éve vesztette el a vagyonát a tőzsdén. Jackie egy fillér nélkül maradt. Nem is tudom, miből él két év óta.

Joanna vérszínű körmét dörzsölgette a barátnője fényesítőjével. Oldalt fordított fejjel figyelte, eléggé ragyog-e már.

– Drágám – mondta vontatott hangján –, nem lesz kissé unalmas ez a látogatás? Ha valamelyik ismerősömmel ilyenféle szerencsétlenség történik, én egyszerűen megszakítom vele az érintkezést. Szívtelennek tűnik, tudom, de hidd el, nekik is kínos az ilyesmi. Meg aztán annyi kellemetlenségnek veszi elejét az ember! Mindig pénzt próbálnak kölcsönkérni. Vagy ruhaszalont nyitnak, s az embernek csupa barátságból méregdrágán ízléstelen ruhákat kell vennie tőlük. Vagy lámpaernyőt, batikmunkát erőltetnek a nyakadra…

– Szóval, ha én ma elveszteném a vagyonomat, holnap már engem sem ismernél?

– Őszinte vagyok, drágám. Nem ismernélek. Nem mondhatod, hogy nem mondom meg becsületesen. Én csak az olyan embereket tudom szeretni, akik sikeresek. Hidd el, majdnem mindenki így érez, de a többség gyáva ahhoz, hogy nyíltan kimondja. Mentegetőznek, hogy: „Igazán borzasztó, hogy szegény Mary, vagy Emily, vagy Pamela folyton csak panaszkodik… a gondjai olyan keserűvé és kellemetlenné tették, szegény olyan különös lett.”

– Nahát, milyen szívtelen vagy, Joanna!

– Csak gyakorlatias vagyok, mint mindenki más.

– Én másképpen gondolkozom.

– Te megteheted! Csinos, őszülő halántékú amerikai vagyonkezelőd annyi pénzt utal át a számodra, hogy a piszkos anyagiakkal nem kell törődnöd.

– Különben is, rosszul ítéled meg Jacqueline-t – folytatta Linnet. – Ő nem fog kölcsönkérni tőlem egy fillért sem. Már felajánlottam neki, hogy adok pénzt, de visszautasította. Büszke, nemes lélek.

– Akkor hát miért olyan sürgős egyszerre a számára, hogy veled beszélhessen? Fogadni mernék, hogy kérni akar valamit. Majd meglátod.

– Kicsit izgatottnak tűnt a hangja, az igaz – töprengett el Linnet. – De ő mindent nagyon a szívére vesz. Tudod, egyszer a zsebkésével ment neki valakinek!

– Milyen izgalmas!

– Egy fiú kutyát kínozott az utcán. Jackie eleinte szidta, aztán el akarta rántani, de a fiú erősebb volt, és ellökte. Erre aztán előszedte a zsebkését, és beledöfte a karjába. Micsoda lárma és csődület támadt!

– Azt elhiszem. Nagyon kellemetlen dolog lehetett.

Linnet szobalánya lépett be most. Halk bocsánatkéréssel vett elő valami ruhát az öltözőfülkéből, és kivitte.

– Mi a baja Marie-nak? – kérdezte Joanna. – Úgy látom, sírt.

– Szegényke – sóhajtott Linnet. – Hiszen említettem már neked, hogy férjhez szeretett volna menni. Egyiptomban volt valami munkája annak az embernek, és mert Marie olyan derék, becsületes leány, gondoltam, jó lesz, ha tudakozódom utána. Hát, kérlek, kisült, hogy felesége van, és három gyermeke!

– Mennyi ellenséget szerzel te magadnak, Linnet!

– Ellenséget? – döbbent meg a leány. Joanna bólintott, s cigarettára gyújtott.

– Azt, édesem. Mert olyan felbőszítően ügyes és jó vagy. Mindennek utánajársz. Mindenkinek jót akarsz.

Linnet felkacagott.

– Tréfálsz, Joanna. Nincs nekem egyetlen ellenségem sem a világon!

IV.

Lord Windlesham egy cédrusfa alatt ült, és Wode Hall kecses arányaiban gyönyörködött. A kastély ódon szépségét nem rontotta el semmi, az új épületek és a hozzátoldások innen nem látszottak. A kies, békés táj őszi napfényben fürdött. Mégis, ahogy bámulta, már nem is Wode Hallt látta: még impozánsabb, Erzsébet kori kúria képe lebegett előtte, hatalmas parkkal, komorabb tájban… Chaltonburyt látta, családja otthonát, s az előtérben egy leány alakja: aranyhajú, határozott arckifejezésű leányé… Linnet, Charltonbury úrnőjeként!

Lord Windlesham bizakodott. Linnet kikosarazta ugyan néhányszor, de ez csak afféle kisleányos húzódozás. Nos, egy kicsit még várhat…

Igazán pompásan összejöttek a dolgok. Persze ajánlatos gazdag leányt elvennie, de azért nem szorítja annyira a szükség, hogy ne törődhessen az érzéseivel. És ő érezte a szíve mélyén, hogy szereti Linnetet. Akkor is elvenné, ha egy huncut pennyje sem lenne, ha nem ő lenne Anglia egyik leggazdagabb örökösnője. De éppenséggel, szerencsére, ő Anglia egyik leggazdagabb örökösnője…

Pompás terveket szőtt a jövőről. Megszerezhetné a Roxdale-falkát, talán, rendbe hozathatná a nyugati szárnyat, többé nem kellene bérbe adnia a skóciai vadászterületeket…

Charles Windlesham álmodozott.

V.

Négy óra körül rozoga kis kétüléses autó állt meg nyikorogva, szuszogva a kapu előtt. Kis, karcsú, fekete hajú leány szállt ki belőle. Felszaladt a lépcsőn, és meghúzta a csengőt. Hamarosan bevezették a hosszú, tágas társalgóba, s egy feketébe öltözött, zord komornyik kellőképpen gyászos hangon bejelentette.

– Miss de Bellefort.

– Jackie!

– Linnet!

Windlesham kissé távolabb állt, és mosolyogva nézte a tüzes, ifjú teremtést, aki viharosan ugrott Linnet nyakába.

– Lord Windlesham, ő itt Miss de Bellefort, a legkedvesebb barátnőm.

Határozottan csinos – gondolta a férfi –, nem kimondottan szép, de határozottan csinos borzas, sötét hajával és bársonyos, nagy szemével. Miután a bemutatkozáson átesett, úgy érezte, jobb, ha egyedül hagyja a két barátnőt, és tapintatosan elvonult.

Jacqueline összehúzta az orrát – ha gondolkozott, mindig így tett –, aztán felkiáltott:

– Windlesham? Windlesham? Tudom már, ki ő! Olvastam az újságban! A jövendőbelid! Férjhez mégy, Linnet? Igazán?

– Még nem tudom biztosan – mondta Linnet.

– Drágám, úgy örülök! Kedves férfinak tűnik.

– Ne siesd el. Még magam sem döntöttem el, mit gondolok róla.

– Persze! Ha valaki királynő, nem olyan könnyű dolog megválasztani az igazit.

– Ne légy olyan csacsi, Jackie!

– Miért lennék csacsi? Te királynő vagy. Emlékszel? Mindig így hívtunk az intézetben is: Sa Majesté, la reine Linette. Linette la blonde!1 És én… én a királynő leghűségesebb udvarhölgye voltam.

– Mennyi bolondságot beszélsz össze! Inkább azt mondd el, hol voltál, merre jártál, mióta nem találkoztunk? Egy szót sem írtál.

– Utálok levelet írni. Hogy hol voltam? Óh… számtalan helyen. Állást vállaltam, hol itt, hol ott, csúnya és szeszélyes hölgyek mellett.

– Látod, drágám, nem volna jobb, ha…

– Ha elfogadtam volna a királynő felajánlott kegyét? Hát látod, szívecském, hogy őszinte legyek, most ezért jöttem. Nem, nem pénzt kérek! Ennyire mélyre nem süllyedtem még. De valami nagy, nagyon nagy szívességet szeretnék tőled.

– Mit?

– Ha hozzámész ehhez a Windleshamhez, talán megértesz.

– Jackie, csak nem…?

– De igen, drágám. Menyasszony vagyok.

– Láttam én, hogy valamiképpen megváltoztál… Még több az életkedv benned…

– Csak mert olyan boldog vagyok.

– Ki a vőlegényed? Beszélj róla!

– Simon Doyle a neve. Magas, széles vállú, aranyos ember, tudod, olyan egyszerű diákos-kisfiús, igazi regényhős! Szegény, akárcsak én, soha nincs pénze. Nagyon jó családból való, de afféle elszegényedett ág. Devonshire-iek. Képzeld, úgy szereti a szabad természetet, a falut, és már öt esztendeje egy városi irodában kellett körmölnie. Most pedig feloszlott a vállalat, és elvesztette ezt a keserves munkáját is. Linnet! Én meghalok, ha nem lehetek hamarosan a felesége! Meghalok, meghalok, meghalok…

– Ne csacsiskodj, Jackie!

– De hidd el, igazán így van! Bolondul szeretem. Ő is bolondul szeret engem! Nem bírunk egymás nélkül élni.

– Drágám, te aztán belebolondultál!

– Borzalmas az ilyen halálos szerelem, Linnet. Az ember mindent, mindent feláldoz érte.

Elhallgatott. Nagy, sötét szeme kitágult, s egyszerre valami tragikus homály borult reá. Kissé megborzongott.

– Az ember szinte megijed néha önmagától. Simon meg én egymásnak teremtettünk. Meg sem tudok mást látni. És sohasem fogok törődni mással. Azért jöttem, hogy megkérjelek, segíts rajtunk, Linnet. Hallottam, hogy megvetted ezt a birtokot, és arra gondoltam, hogy talán szükséged lesz felügyelőre. Vagy kettőre. Szeretném, ha Simont szerződtetnéd…

Linnet láthatóan meghökkent kissé. Jacqueline sietve folytatta:

– Nagyszerűen ért az ilyesmihez. Hiszen mondtam, hogy földbirtokos családból való, vidéken nevelkedett… És üzleti gyakorlata is van… Óh, Linnet, ugye adsz neki munkát? Az én kedvemért! Ha nem végzi jól a dolgát, elbocsáthatod. De én tudom, hogy meg leszel elégedve vele! Itt élhetnénk valami kis házban, és sokat, sokat láthatnánk egymást, és minden olyan nagyszerű lenne…

Felállt. Könyörgött.

– Mondd, hogy igen, Linnet… Mondd, hogy igen! Gyönyörű Linnet! Drága kis királynőm! Mondd, hogy igen…

– Jackie…

– Mondd, hogy igen!

Linnet elnevette magát.

– Csacsi kis Jackie! Hozd el a vőlegényedet, s majd megbeszélem vele a dolgot.

Jackie bolondul csókolta össze-vissza.

– Drágám, gyönyörűségem! Te vagy a legjobb barátnő a világon! Tudtam, hogy bízhatom benned. Viszontlátásra…

– De Jackie! Hová szaladsz?

– Vissza, Londonba. Holnap visszajövök, magammal hozom Simont, és mindent megbeszélhettek. Meglásd, neked is nagyon fog tetszeni. Aranyos!

– Teáig csak várhatsz, Jackie?

– Dehogy várhatok! Annyira izgatott lettem. Vissza kell mennem és elmondanom Simonnak. Tudom, bolondos vagyok, de nem tehetek róla. Remélem, férjhez menésem után megint okosabb leszek. Azt mondják, a házasság általában kijózanító hatással van az emberre.

Az ajtónál visszafordult, visszaszaladt, még egyszer viharosan átölelte a barátnőjét.

– Drága Linnet, nincs hozzád hasonló!

VI.

Mr. Gaston Blondin, a divatos Chez Ma Tante vendéglő tulajdonosa nem tüntette ki sok vendégét személyes figyelmével. Hiába özönlöttek az étterembe a leggazdagabb, legszebb, legismertebb, legjobb családból való emberek, nagy ritkaság volt, hogy Mr. Blondin maga üdvözöljön egy-egy vendéget, s kísérje asztalhoz.

Ezen a bizonyos estén háromszor történt meg ez a kivételes eset. Mr. Blondin egy hercegnőt, majd egy ismert istállótulajdonos arisztokratát tüntetett ki így. Harmadiknak pedig egy furcsa megjelenésű kis emberkét, akinek óriási fekete bajusza volt, s akiről kevesen gondolták volna, hogy jelenléte megtisztelő az étterem számára. Mr. Blondin mégis szinte túlságos odaadással rajongta körül. Bár a pincérek már egy fél órája mondták sajnálkozva az újonnan érkezőknek, hogy egyetlen üres asztal sincs, mikor ez az ember váratlanul felbukkant, a legjobb helyet kapta. Mr. Blondin a legnagyobb szívélyességgel fogta őt karon.

– Az ön számára, kedves Monsieur Poirot, mindig van asztalunk. Bárcsak gyakrabban megtisztelne bennünket!

Hercule Poirot mosolygott. Egy régi történetre emlékezett, amikor Mr. Blondin, egy pincér, egy nagyon szép hölgy meg egy halott keveredtek az ügybe, melyet szerencsésen elintézett.

– Ön túl kedves hozzám, Monsieur Blondin – mondta.

– Egyedül érkezett, Monsieur Poirot?

– Igen.

– Nos, akkor Jules olyan vacsorát szolgál fel önnek, hogy költemény lesz, igazi költemény! A hölgyek társasága, bármily elbűvölő is, elvonja a figyelmet az ételtől. Ígérem, élvezni fogja a vacsorát, ami pedig a bort illeti…

Odaintette Jules-t, a főpincért is. Megbeszélték a dolgot. Aztán, mielőtt továbbindult volna, Mr. Blondin bizalmasan a vendége füléhez hajolt.

– Valami érdekes esetet nyomoz megint?

– Nem – rázta meg Monsieur Poirot a fejét. – Sajna, szabadságon vagyok. Annak idején spóroltam eleget, most ideje élvezni a semmittevést.

– Mennyire irigylem…

– Ne tegye. Biztosíthatom, nem olyan kellemes, mint amilyennek hangzik. Milyen igaz a mondás, hogy az ember azért dolgozik, hogy ne kelljen gondolkodnia – sóhajtotta.

– De hisz oly sok más dolog van az életben! Ott van például az utazás – magyarázta Mr. Blondin.

– Igen, az utazás. Nos, volt részem benne. Most télen Egyiptomba készülök. Azt mondják, a klíma egyszerűen csodálatos. Semmi köd, semmi szürkeség, semmi zuhogó eső.

– Óh, Egyiptom… – sóhajtott Mr. Blondin.

– Ma már vonattal is utazhat az ember szinte végig, csak a Csatornán kell hajóra szállni.

– Óh, nem kedveli a tengert?

Hercule Poirot megrázta a fejét, és megborzongott.

– Én sem kedvelem. Rossz hatással van a gyomorra – értett egyet Mr. Blondin.

– De csak bizonyos gyomrokra! Egyesekre semmi hatással nincs, mások pedig egyenesen élvezik!

– Igazságtalan ez a Jóistentől – mondta Mr. Blondin. Szomorúan megrázta a fejét, és a szentségtörő gondolaton eltűnődve visszavonult.

Nesztelen léptű pincérek masíroztak az asztalhoz, pirítóst, vajat, jégtartót hoztak – egy igazi lakoma kellékeit.

A néger zenekar rázendített, valami lendületes, vad zenét játszottak. London táncolt.

Hercule Poirot ide-oda tekintett, és önkéntelenül is rendezte megfigyeléseit. Milyen fáradt és unott a legtöbb ember arca. Néhány kövérebb ember mintha jobban élvezné az estét… de a partnerük arcán inkább csak türelmes belenyugvás látszik. Ott az a bíborbársonyos kövér hölgy például csak úgy ragyog. A kövér emberek kétségtelenül kapnak némi kárpótlást az élettől… valami pikáns ízt, valami olyan élvezetet, amely előnyösebb külsejű embertársaiktól megtagadtatik.

Emitt néhány fiatalember… némelyikük kiüresedett, némelyikük unott, némelyikük egyenesen boldogtalan arccal. És még azt mondják, a fiatalság a boldogság kora! Abszurdum. A fiatalság a legsérülékenyebb életszakasz.

Egyszerre derűsebb, lágyabb lett a tekintete. Fiatal párt látott meg. Magas, széles vállú fiút és karcsú, törékeny fiatal leányt. Tökéletesen egybevágó volt minden mozdulatuk. Gyönyörűség volt a táncukat látni.

Befejeződött a tánc. Mindenki tapsolt, s a zene újraindult. Egy újabb tánc után a szép fiatal pár visszatért az asztalához, közvetlenül Poirot mellé.

A leány kipirult arccal kacagott. Ahogy leült, Poirot nyugodtan figyelhette őt. Mintha valami más is lett volna a szemében, nemcsak az a forró, kacagó fény. Hercule Poirot megcsóválta a fejét.

„A kicsike túlságosan komolyan veszi a dolgot – mondta magában. – Ennek nem lesz jó vége…”

Ekkor egy szó ütötte meg a fülét. Egyiptom.

Tisztán hallotta a hangjukat: a leányé fiatal, üde, gőgös, enyhén külföldies, puhán ejtett r-ekkel; a fiúé kellemes, mély, jóféle angolsággal zengő.

– Nem iszom előre a medve bőrére, Simon. Hidd el, Linnet nem fordít hátat nekünk!

– Hátha én fordítok neki hátat.

– Ugyan, bolondság, ezt a munkát neked találták ki.

– Ami azt illeti, szerintem is. Nincsenek kétségeim, hogy alkalmas vagyok rá. És azért csinálom, hogy téged boldoggá tegyelek.

– És aztán – hallatszott a leány édes, lágy, boldog kacaja –, aztán, ha három hónap múlva Linnet meg lesz elégedve veled, akkor…

– Akkor minden földi javam megosztom tevéled – az következik, ugye?

– Igen, és Egyiptomba megyünk nászútra. A csudába a költségekkel, kit érdekel, mibe kerül! Egész életemben látni vágytam Egyiptomot. A Nílust, a piramisokat, a sivatagot…

A fiú hangja kissé elbizonytalanodott:

– Együtt fogjuk megnézni, Jackie… együtt. Csodálatos lesz, ugye?

Egyszerre élesebb lett a leány hangja, nagyobbra nyitotta a szemét. Szinte félelem tükröződött most benne.

– Kíváncsi vagyok, vajon neked is olyan csodálatos lesz, mint nekem? Te is vágysz rá úgy, mint én?

A férfi is élesen felelt:

– Ne beszélj őrültségeket, Jackie.

De a leány megismételte:

– Kíváncsi vagyok… – Aztán hirtelen vállat vont. – Táncoljunk!

Hercule Poirot pedig elgondolkozva mondta magában:

„Une qui aime et un qui se laisse aimer.2 Bizony, én is kíváncsi vagyok, vajon…”

VII.

Joanna Southwood nevetett.

– És ha ügyetlen, ostoba alak?

– Nem lesz az. Ismerem Jackie-t, jó az ízlése.

– Ah, de az embereket megőrjíti a szerelem – mormolta Joanna.

Linnet türelmetlenül rázta a fejét.

– Most sietek, meg kell néznem Mr. Pierce terveit. Lebontatom azokat az ócska, egészségtelen bódékat a falu szélén, és a lakóikat máshová költöztetem.

– Milyen jótékony lélek vagy te, drágám.

– Óh, amúgy is át kellett volna költöztetnem őket… Az úszómedencéből éppen oda lehet látni arra az elhanyagolt részre.

– És az emberek örülnek, hogy új házat kapnak?

– A legtöbb örül. Volt néhány, aki egyszerűen nem akarta megérteni a dolgot, makacskodott és igazán kellemetlenül viselkedett. Nem akarták felfogni, micsoda hatalmas előrelépés lesz ez az életszínvonalukban.

– De te csak meggyőzöd őket.

– Drága Joannám, utóvégre jótétemény nekik.

– Igen, biztos vagyok benne. Kötelezően elfogadandó jótétemény.

Linnet megdermedt, Joanna pedig elnevette magát.

– Ugyan már, valld be, hogy zsarnok vagy! Persze aranyos, jóakaratú kis zsarnok.

– Én nem vagyok zsarnok.

– Linnet! Nézz a szemembe, és mondj csak egyetlenegy esetet, amikor nem az történt, amit te akartál!

– Óh, akárhányszor…

– Akárhányszor… de példát nem tudsz mondani, akárhogy is erőlködsz. Linnet Ridgeway diadalmenete, aranykocsiban!

– Önzőnek gondolsz?

– Nem. De ellenállhatatlan vagy. Pénz is, szépség is. Mindenki térdre esik előtted. Amit pénzen nem vehetsz meg, azt megvásárolod egy mosollyal. Az eredmény pedig: Linnet Ridgeway, aki mindent megszerez magának a világon.

– Ne légy nevetséges, Joanna!

– Miért, talán nincs meg mindened?

– Nos, gondolom, megvan… Valahogy mégis borzasztóan hangzik, amit mondasz!

– Persze hogy borzasztó, drágám. Gondolom, idővel bele is fogsz unni, belefásulsz. De addig csak élvezd a diadalmeneted az aranykocsin! Csak azt nem tudom, mi lesz, ha egy szép napon valami korláthoz érsz, amire fel van írva: Tilos az átjárás!

– Ne légy ilyen, Joanna. – Ahogy Lord Windlesham odalépett hozzájuk, Linnet így szólt: – Ha tudná, milyen csúf dolgokat mond Joanna nekem!

Joanna csak nevetett. Felállt és otthagyta őket, minden mentegetőzés nélkül. Még elkapta Windlesham pillantását.

Egy-két percnyi csend után a férfi egyenesen a tárgyra tért:

– Elhatározta már magát, Linnet?

– Őszinte választ kíván? – mondta a leány halkan, elgondolkozva. – Azt hiszem, mivel még nem vagyok biztos, nemet kell…

A férfi közbevágott:

– Ne mondja ki! Van még ideje – annyi ideje van, amennyit csak óhajt. De én úgy vélem, boldogok lehetnénk együtt.

– Tudja – mondta védekezőn, szinte gyermekhangon Linnet –, túlságosan jól érzem magam itt, élvezem ezt a sok mindent – intett körbe. – Igazi vidéki álomotthont szerettem volna varázsolni Wode Hallból, és azt hiszem, ez sikerült.

– Gyönyörű. Igazán nagyszerűen megtervezte. Minden tökéletes. Maga eszes leány, Linnet.

Várt egy pecet, majd folytatta:

– De azért Charltonbury is tetszik magának, ugye? No persze, fel kell újítani, modernizálni – de maga csodálatosan ért ezekhez a dolgokhoz. Élvezni fogja.

– Óh, persze, Charltonbury isteni hely.

Linnet lelkesen beszélt, de belül valami különös hidegséget érzett. Mintha valami furcsa, idegen hang zavarta volna meg előbbi boldog érzését. Nem próbálta magyarázni magának akkor, csak később, mikor Windlesham visszament a házba. Charltonbury – igen, ez zavarta meg. De miért? Charltonbury igazán jó hírű hely. Windlesham ősei már a XV. század óta birtokolták. Charltonbury úrnőjének lenni igen komoly rang. Windlesham az egyik legjobb partinak számított egész Angliában.

Természetes, hogy a férfi nem veszi komolyan az ő kis birtokát. Össze sem lehet hasonlítani Wode-ot Charltonburyvel. De ez az övé! Rátalált, megszerezte, újjáépítette és megszépítette, pénzt nem kímélve. Ez volt az ő kis birodalma.

Csakhogy mindez semmit sem számít majd, ha férjhez megy Windleshamhez. Miért tartanának fenn két vidéki kúriát? És nyilván Wode Hall volna az, amelyet fel kellene adni.

Különös. Fellázította a gondolat, hogy ha férjhez megy, akkor már nem ő maga lesz, hanem Windlesham grófné, aki szép hozományt visz Charltonburybe. Többé nem lenne királynő, csak királyné.

– Nevetséges vagyok – mondta magának. De azért elcsodálkozott, mennyire gyűlöli még a gondolatát is annak, hogy elhagyja Wode-ot…

Álmatagon nézett maga elé, és valami különös sóvárgás ébredt a szívében. Jackie lágy, zengő hangját hallotta:

– Meghalok, ha nem lehetek a felesége. Meghalok. Meghalok…

Milyen határozott, milyen elszánt! Vajon ő, Linnet így érez Windlesham iránt? Nem, egyértelműen nem. És talán soha nem is fog így érezni, senki iránt. Pedig biztosan csodálatos lenne… valakit így szeretni…

Pöfögés, kocsinyikorgás zaja hallatszott be a nyitott verandára. Linnet türelmetlenül megrázta magát. Jackie lesz… a vőlegényével. Most ki kell mennie eléjük, fogadni őket.

A nyitott kapuban állt, amint Jacqueline és Simon Doyle kikapaszkodtak a rozoga kocsiból.

– Linnet! – szaladt oda hozzá Jackie. – Nézd, ez Simon. Simon, bemutatlak Linnetnek. A világ legdrágább, legszebb leányának.

Linnet nagyon magas, nagyon széles vállú fiatal férfit látott, mélykék szemében különös fény, barna haja kisfiúsan göndör, álla erős, mosolygása egyszerű és napfényes…

Odanyújtotta a kezét. Sohasem érzett még ilyen meleg, erős szorítást a tenyerén. És soha nem látott még ilyen önfeledt, bámuló, rajongó tekintetet. Jackie azt mondta a fiúnak, hogy Linnet csodálatos, és ő láthatólag egyetértett vele.

Forró, édes érzés szaladt szét Linnet ereiben.

– Nagyon örülök – mondta élénken. – Tessék, jöjjenek be, hadd fogadjam méltóképpen leendő gazdasági felügyelőmet…

És amint befelé mentek, ezt mondta magában: „Még sohasem voltam ilyen boldog. Ilyen ijesztően boldog. Nekem tetszik ez a fiú. Jackie vőlegénye…”

Elszorult a szíve.

– Milyen boldog lehet Jackie…

VIII.

Tim Allerton hátradőlt a fonott karosszékben. Nagyot ásított, amint messzire nézett, a tenger felé, aztán gyors oldalpillantást vetett az édesanyjára.

Mrs. Allerton kellemes külsejű, ősz hajú, ötvenéves hölgy volt. Mindig igyekezett, hogy eltitkolja véghetetlen, aggódó szeretetét a fia iránt, s ezért könnyeden, pajtáskodva beszélt vele. De ha csak ránézett, könnybe borult a szép barna szeme. Még idegenek is azonnal meglátták rajta, Tim pedig tökéletesen tisztában volt vele.

– Igazán úgy tetszik neked Mallorca, anyus?

– Nos, legalább olcsó – mondta halkan az asszony.

– De nagyon hideg van – mondta megborzongva Tim.

Hosszúra nyúlt, sovány fiatalember volt, a melle kicsit szűk, a haja sötét. Szája lányosan finom, szemében valami különös bánat. Hosszú, keskeny, fehér kezével egyre tett-vett. Néhány esztendeje nem volt rendben a tüdeje. Egyébként mindenki úgy tudta, hogy a fiatal Allerton író, bár nemigen olvasták a műveit nyomtatásban.

– Mire gondolsz, Tim? – Mrs. Allerton szíve máris ijedten dobogott. Tim biztatóan mosolygott reá.

– Egyiptom jutott az eszembe anyus. Ott meleg van. Napsütés. Arany homok. A Nílus. Szeretném a Nílust látni. Te nem?

– Óh, én is. De Egyiptom nagyon drága nekünk, fiam.

Tim nevetett, felállt, nyújtózkodott. Egyszerre élet költözött a tekintetébe. Élet és izgalom.

– A kiadásokat én fedezem, anyus. Játszottam a tőzsdén, bevallom neked… ne ijedj meg, sikerült. Ma reggel tudtam meg…

– Ma reggel? – nézett fel Mrs. Allerton. – Egyetlen levelet kaptál, azt is…

Az ajkába harapott, s elhallgatott. Tim először mintha nem tudta volna eldönteni, haragudjon-e, vagy sem. Végül mosolyogva fejezte be a mondatot:

– …azt is Joannától. Micsoda detektív vagy te! A híres Hercule Poirot elbújhatna melletted.

– Csak megláttam a borítékon a kézírását – mondta Mrs. Allerton feszülten.

– És rögtön tudtad, hogy nem valami tőzsdeügynöktől jött, ugye? Nos, valóban nem. Ami azt illeti, a tőzsdéről tegnap kaptam a hírt. Egyébként nem lehet nehéz Joanna írására ráismerni. Olyanok a betűi, mint a póklábak.

– Mit ír? Van valami újság? – kérdezte közömbösséget tettetve Mrs. Allerton. Nem tehetett róla, nem tetszett neki ez a nagy barátság. Nem mintha azt gondolta volna, „van köztük valami”. Biztos volt benne, hogy nincsen. Tim sose mutatott ilyesfajta érdeklődést Joanna iránt, és a leány sem iránta. Vonzalmuk kölcsönös tárgya inkább a pletyka volt, mindketten lelkesen beszélték ki nagyszámú ismerőseiket. Szerették az embereket, de szerettek beszélni is róluk. Joanna szellemesen és gonoszul tudott mindenkit megszólni.

Nem, attól nem félt Mrs. Allerton, hogy Tim beleszeret Joannába. De mindig ideges lett, ha Joanna jelen volt, vagy ha levél érkezett tőle. Talán féltékeny? – kínozta néha önmagát. Lehet. Nem tudta megítélni. Bizonyos, hogy fiával való kapcsolata tökéletes volt, és ha Tim érdeklődést mutatott valami más nő iránt, Mrs. Allerton mindig megrémült. És be kellett vallania magának, hogy nagyon is élvezte, hogy jelenléte ilyenkor valamiféle korlátot képezett az ifjabb generáció két tagja között. Gyakran, mikor megjelent köztük, láttára a beszélgetés elakadt, bár kötelességből megpróbálták bevonni a társalgásba.

Egy szó, mint száz, Mrs. Allerton nem kedvelte Joanna Southwoodot. Úgy gondolta, hogy a leány hamis, kényeskedő és rendkívül felszínes. Nehezére esett, hogy rossz véleményét eltitkolja.

Tim elővette zsebéből a levelet – az anyja odapillantott, s látta, hogy nagyon hosszú.

– Hogy mit ír? – mondta Tim. – Nem sok érdekeset. Devenishék válnak. Az öreg Monty becsípve ült az autójába, megbüntették. Windlesham Kanadába utazott. Úgy látszik, nagyon a lelkére vette, hogy a szép Linnet Ridgeway kikosarazta. Linnet csakugyan hozzámegy a gazdasági felügyelőjéhez.

– Ugyan, ne mondd! Biztosan szörnyű alak!

– Nem, egyáltalán nem. A devonshire-i Doyle-ok közül való. Persze, pénze az nincs. Egyébként Linnet egyik legjobb barátnőjének volt a vőlegénye…

– Hát ez nem szép dolog – mondta elpirulva Mrs. Allerton. Tim mosolyogva bólintott.

– Tudtam, hogy neked nem fog tetszeni. Te nem helyesled, ha valaki más vőlegényére vagy férjére veti ki a hálóját.

– Nem is – jelentette ki szigorúan Mrs. Allerton. – De manapság a fiatalok azt hiszik, nekik mindent szabad.

Tim rávillantotta a szemét.

– Nem csak hiszik. Nézd csak meg Linnet Ridgewayt!

– Nos, szerintem ez szörnyű.

Tim rákacsintott.

– Ne búsulj, anyus! Én még nem szöktettem meg senkinek a menyasszonyát vagy feleségét.

– Tudom, hogy nem is tennéd meg soha – tüzelt Mrs. Allerton. – Én tisztességesen neveltelek.

– Akkor hát a te érdemed, nem az enyém – mondta Tim. Gondosan összehajtogatta a levelet, és betette a zsebébe. Mrs. Allerton egy szót sem szólt, de fájó szívvel gondolta magában: „Minden levelét megmutatja nekem, csak azt nem, amit Joanna ír.” De elhessegette ezt a méltatlan gondolatot, és igyekezett továbbra is úriasszonyként viselkedni.

– Hogy van Joanna?

– Egész jól. Azt mondja, szeretne csemegeüzletet nyitni Mayfairben.

– Az a leány mindig arról beszél, milyen nehéz élete van – mondta az asszony rosszmájúan –, de folyton mászkál mindenfelé, és méregdrága ruhákat visel.

– Hát, talán nem fizet értük. Nem, anyus, nem úgy értem, ahogy a te ódivatú gondolkodásod sugallná. Arra gondoltam, hogy nem fizeti ki a számláit.

– Sosem értettem, hogyan képes erre valaki – sóhajtott Mrs. Allerton.

– Ez egyfajta tehetség, anyus. Az olyan embernek, akinek kellőképpen kifinomult az ízlése, és tökéletesen hiányzik belőle a pénzügyek iránti érzék, akármennyit boldogan hiteleznek.

– De az ilyen a bíróság előtt végzi, mint szerencsétlen Sir George Wode.

– Te azért sajnálod úgy azt a vén lókupecet, mert valaha, száz évvel ezelőtt azt mondta neked, hogy olyan vagy, mint valami rózsabimbó.

– Annak még nincs száz éve! – mondta mérgesen Mrs. Allerton. – Sir George igazán elbűvölő ember, és nem kellene lókupecnek nevezned.

– Elég furcsa történeteket mesélnek róla az ismerőseim.

– Te meg Joanna nem bánjátok, miket hordotok össze az emberekről, csak jó szaftos, gonosz történet legyen, ugye?

Tim felhúzta a szemöldökét.

– Anyus, drága, csillapodj. Nem tudtam, hogy ennyire kedveled Wode-ot.

– El sem tudod képzelni, milyen nehéz lehetett neki eladni Wode Hallt. Imádta azt a kastélyt.

Tim lenyelte a visszavágást. Végül is, ki ő, hogy ítélkezzen? Inkább azt mondta:

– Tudod, azt hiszem, igazad van. Linnet kedvesen meghívta őt, jöjjön és nézze meg az átépítés után a kastélyt, de az öreg gorombán visszautasította.

– Nem csodálom. Linnetnek lehetett volna annyi esze, hogy nem hívja meg.

– Egyébként az öreg haragszik Linnetre. Mindig morogni kezd, ha csak meglátja. Nem tudja megbocsátani neki, hogy olyan sok pénzt fizetett Linnet azért a szúette kastélyért.

– Te is megértheted, hogy nincs kedve lemenni.

– Őszintén szólva nem értem. Miért élnénk a múltban? Miért kapaszkodnánk olyasmibe, amit már magunk mögött hagytunk?

– Te mit éreznél a helyében?

Tim vállat vont.

– Izgatottságot, talán. Az újdonság varázsát. Örömet, hogy nem tudhatom előre, mit hoz a holnap. Ahelyett, hogy ragaszkodnék egy haszontalan, örökölt földdarabhoz, inkább élvezném a saját eszemmel, a saját tehetségemmel megkeresett pénzt.

– Inkább egy sikeres tőzsdézéssel, nemdebár?

– Miért is ne? – nevetett Tim.

– Azon is lehet veszteni, nem csak a lóversenyen…

– Ugyan, anyus, ne mondj ilyeneket pont ma. Mit gondolsz az egyiptomi utazásról?

– Hát…

Tim mosolyogva közbevágott:

– Akkor ezt eldöntöttük. Mindketten szeretnénk látni Egyiptomot.

– Mikor utazzunk?

– Óh, a jövő hónapban. Azt mondják, arrafelé a január a legszebb hónap. Addig még itt élvezzük a rendkívül kedves társaságot.

– Tim! – mondta szigorúan Mrs. Allerton. Aztán halkabban, szinte mentegetőzve tette hozzá: – Ne haragudj, meg kellett ígérnem szegény Mrs. Leechnek, hogy elmégy a rendőrségre vele. Nem tud spanyolul.

Tim elfintorította az orrát.

– Persze, a nyavalyás rubintos gyűrűje miatt. Még mindig azt mondja, hogy ellopták? Ha feltétlenül kell, elmegyek vele, de hogy hiábavaló futkosás az egész, az bizonyos. Legfeljebb valamelyik szerencsétlen szobalány kerül bajba ártatlanul. Pontosan emlékszem, hogy az ujján volt, mikor fürödni ment. Bizonyosan lecsúszott az ujjáról, s ott van valahol a tengerben.

– Ő azt mondja, hogy levette s az öltözőasztalára tette.

– Ugyan, szó sincs róla. Mondom, hogy magam láttam! Az az asszony bolond. Minden asszony bolond, aki bemegy a tengerbe télvíz idején, és úgy tesz, mintha nem fázna, csak mert a nap kisütött egy kis időre. Kövér és öreg asszonyoknak különben sem lenne szabad megengedni a szabadban való fürdést. Rá sem tudok nézni, ha abban a fürdőruhájában van.

Mrs. Allerton halkan mondta:

– Úgy látszik, jobb lesz, ha én sem fürdöm.

Tim felkacagott.

– Te, anyus? Szebb vagy, mint akármelyik fiatal hölgy.

Mrs. Allerton felsóhajtott.

– Bárcsak több fiatal hölgy lenne itt velünk!

Tim Allerton a fejét csóválta.

– Én nem kívánom semmiféle fiatal hölgy társaságát helyetted. Eddig is jó barátok voltunk, remélem, ezután sem lesz másképpen.

– Azt bezzeg szeretnéd, ha Joanna lenne itt.

– Nem! – mondta hirtelen, keményen a fiú. – Tévedsz. Joanna mulattat, de hogy mindig mellettem legyen… Örülök, hogy nincs itt. Sőt, nem bánnám, ha soha többé nem kellene látnom!

Egészen halkan, kissé rekedten mondta még:

– Egy asszony van a világon, akit igazán becsülök és szeretek, és azt hiszem, nagyon jól tudod, ki az.

Erre az édesanyja elpirult és zavarba jött, mint valami kisleány.

Tim még hozzátette komolyan:

– Kevés igazán kedves asszony van a világon. De te közéjük tartozol.

IX.

Egy fényűző New York-i lakásban, mely a Central Parkra nézett, Mrs. Robson boldogan kiáltott fel:

– Óh, hiszen ez csodálatos! Milyen szerencsés leány vagy te, Cornelia!

Cornelia Robson kipirult arccal ült ott. Kissé kövér, erős csontú leány volt, szelíd, barna szemmel.

– Igen, csodálatos lesz! – ismételgette elakadó lélegzettel.

Az öreg Miss Van Schuyler leereszkedően bólintott szegény rokonai felé.

– Mindig arról álmodtam, hogy utazni mehessek Európába – dadogta tovább Cornelia. – De sohasem reméltem, hogy csakugyan sikerül…

– Természetesen Miss Bowers, az ápolónőm is eljön velem, mint rendesen – folytatta az öreg hölgy. – De ő csak a munkájához ért, egyetlen okos szót nem lehet beszélni vele. Sok apróság van, amit Cornelia megtehet a számomra…

– Óh, olyan szívesen megteszek mindent, Marie néni! – kiáltotta Cornelia lelkesen.

– Jó, jó, kedvesem – bólintott Miss Van Schuyler. – Akkor hát menj és nézz utána, hol van Miss Bowers. Itt lenne az ideje, hogy megkapjam a tojáskivonatomat.

Cornelia kiszaladt. Anyja odafordult Miss Van Schuylerhez.

– Marie, drágám, hidd el, kimondhatatlanul hálás vagyok neked. Szegény Cornelia nagyon sokat bánkódott, amiért nem volt sikere a társaságban. Én pedig, sajnos, nemigen vihettem sok helyre, mióta Ned meghalt…

– Nagyon szívesen elviszem – jelentette ki Miss Van Schuyler. – Cornelia derék, engedelmes leány, nem olyan önző, mint a mai fiatalok általában.

Mrs. Robson felállt, és könnyezve megcsókolta gazdag rokona sárga, ráncos arcát.

– Halálig hálás leszek – hüppögte.

A lépcsőn fehér kötényes, magas, simára fésült hajú, középkorú leánnyal találkozott, aki valami gyanús sárga folyadékot vitt talpas pohárkában felfelé. Kedvesen odaszólt neki:

– Akkor hát nemsokára utaznak, a leányommal együtt, Miss Bowers?

– Igen, Mrs. Robson.

– Milyen pompás utazás lesz!

– Igen, bizonyosan az lesz.

– Volt már valaha külföldön, Miss Bowers?

– Óh, igen. Tavaly ősszel Párizsba utaztunk Miss Van Schuylerrel. De Egyiptomban még nem jártam.

Mrs. Robson körülnézett, és lehalkította a hangját.

– Remélem, nem lesz semmi baj.

– Óh, dehogy, Mrs. Robson, arról gondoskodom. Mindig nyitva tartom a szememet.

Azért mégis árnyék volt a kövér Mrs. Robson arcán, amint lefelé sétált a lépcsőn.

X.

Belvárosi irodájában Mr. Andrew Pennington szórakozottan bontogatta a postáját. Egyszerre összeszorította az öklét, és akkorát csapott az íróasztalra, hogy minden szétrepült. Arca bíborszínt öltött, halántékán lüktetett az ér. Megnyomta a csengőt, mire szolgálatkészen felbukkant az ajtóban titkára okos arca.

– Mondja meg Mr. Rockfordnak, hogy azonnal jöjjön ide.

– Igenis, Mr. Pennington.

Sterndale Rockford, Pennington üzlettársa néhány pillanat múlva benyitott. Mind a ketten csontos, magas, őszülő hajú, borotvált arcú amerikai urak voltak.

– Mi az, Pennington?

– Hogy mi? Linnet férjhez ment – nézett fel Pennington a levélből, melyet éppen újraolvasott.

– Micsoda?

– Hallottad. Linnet Ridgeway férjhez ment.

– De hát hogyan? Mikor? Kihez? Nem is írt róla!

Pennington a naptárra pillantott:

– Mikor ezt a levelet írta, még nem volt asszony, de azóta megtörtént az esküvő. Negyedikén. Éppen ma reggel.

Rockford egy székre hanyatlott.

– Csak így! Egy szó nélkül! Most aztán… Ki a férje?

– Valami Simon Doyle.

– Milyen ember? Tudunk róla bármit?

– Nos, Linnet nem ír róla sokat. – Pennington újfent a szabályos, tiszta kézírást böngészte. – Az a benyomásom, hogy van itt valami a háttérben. De hát mindegy. A lényeg, hogy Linnet férjhez ment.

A két férfi összenézett. Aztán Rockford bólintott.

– Ki kell találnunk valamit.

– Mit?

– Ezt kérdem épp én is.

Egy percre elhallgattak, majd Pennington lassan azt mondta:

– A Normandia ma indul. Egyikünk felszállhatna még…

– Megbolondultál? Ez a nagy ötlet?

– Az angol ügyvédek…

– Gondolod, hogy lehetne okosan beszélni az angol ügyvédekkel? Tévedsz!

– Nem arra gondoltam. Nem is Angliába kellene menni…

– Hanem?

Pennington kisimította az íróasztalán fekvő levelet.

– Linnet Egyiptomba megy nászútra. Egy hónapig akar ott maradni… talán tovább…

– Egyiptom?

Megint összenéztek.

– Tehát erre gondolsz – mondta aztán Rockford.

– Erre. Véletlen találkozás. Valahol útközben. Linnet és a férje nászutazási hangulatban… Sikerülhet.

Rockford megcsóválta a fejét.

– Linnet nem ostoba. De…

Pennington csöndesen félbeszakította:

– Azt hiszem, el tudjuk intézni.

Összenéztek harmadszor is. Rockford bólintott.

– Rendben, öregem.

Pennington az órájára pillantott.

– Akármelyikünk is megy, gyorsan kell cselekednünk.

– Inkább te menj. Mindig jó barátságban voltál Linnettel. Andrew bácsinak hív. Pontosan erre van szükségünk.

Pennington arca megkeményedett.

– Remélem, menni fog.

– Mennie kell. A helyzetünk kritikus…

XI.

William Carmichael odaszólt a nyurga, vékony fiatalembernek, aki benyitott az ajtón:

– Mr. Jimet küldje be hozzám.

Jim Fanthorp belépett, s kérdőn nézett a nagybátyjára. Az öregebb férfi morgott egyet és bólintott.

– No csakhogy itt vagy végre.

– Hívatott, bácsikám?

– Olvasd csak ezt.

A fiatalember leült, átfutott néhány sor írást. Az öregúr figyelte.

– Nos?

– Valami gyanús itt nekem, uram.

A Carmichael, Grant & Carmichael vezető üzlettársa megint morgott egyet az ő jellegzetes modorában.

Jim Fanthorp újra elolvasta a levelet, mely repülőgéppel érkezett Egyiptomból:

…Nem valami kellemes dolog ilyenkor üzleti leveleket írni. Egy hetet töltöttünk Mena House-ban, és kiruccantunk Fajjúmba. Most hajókázni készülünk a Níluson Luxorig és Asszuánig, talán egészen Kartúmig. Mikor a jegyekért voltunk Cooknál ma reggel, mit gondol, kivel találkoztunk? Andrew Penningtonnal, amerikai vagyonkezelőmmel. Azt hiszem, ön találkozott vele egyszer, két év előtt. Képzelje, nem is álmodta, hogy találkozunk, sőt azt sem tudta, hogy férjhez mentem! Úgy látszik, mire a levelem New Yorkba ért, már nem volt otthon. Ugyanazt a nílusi kirándulást teszi meg, amit mi is tervezünk. Nem érdekes véletlen? Köszönöm, hogy olyan pontosan elintézett mindent, és kérem, hogy…

Mikor a fiatalember fordítani akart, William Carmichael elvette tőle a levelet.

– A többi már másra vonatkozik – szólt. – Nos, mit gondolsz?

Unokaöccse gondolkodott egy pillanatig, majd azt felelte:

– Hát, őszintén szólva… az a benyomásom, hogy ez nem volt véletlen.

Az öregúr bólintott. Aztán odaszólt reszelős hangján:

– Lenne kedved Egyiptomba utazni?

– Tanácsosnak gondolja a bácsi?

– Azt hiszem, nincs veszteni való időnk.

– De miért menjek éppen én?

– Használd kicsit az eszedet, fiú, használd kicsit az eszedet. Linnet Ridgeway nem ismer téged, Pennington sem ismer. Repülőgépen menj, akkor hamarosan utoléred őket.

– Nem tetszik nekem a dolog. Mit kell tennem?

– Használd a szemedet meg a füledet. Használd az eszedet – ha ugyan van egy csöppnyi. És ha kell, csapj le.

– Nem tetszik ez nekem…

– Az mindegy. Meg kell tenni.

– Igazán fontos?

– Véleményem szerint – mondta Mr. Carmichael – életbevágó.

XII.

Mrs. Otterbourne megigazgatta a valódi arab szövésű turbánt fején a tükör előtt, és rosszkedvűen mondta:

– Igazán nem értem, miért ne mehetnénk Egyiptomba. Utálom már Jeruzsálemet.

A leánya nem felelt.

– Legalább szólhatnál, ha kérdezlek!

Rosalie Otterbourne az újságot nézte. Nagy fénykép volt előtte, ezzel a felírással:

Mrs. Simon Doyle, az ismert társaságbeli szépség, leánynevén Miss Linnet Ridgeway. Az ifjú pár Egyiptomban tölti a mézesheteket.

Rosalie csöndesen kérdezte:

– Szóval, te Egyiptomba szeretnél menni, anya?

– Igen! – jelentette ki éles hangon Mrs. Otterbourne. – Úgy gondolom, méltatlanul bánnak itt velünk. Utóvégre a jelenlétem reklám a számukra. Jelentős árkedvezményt kellett volna adniuk! Amikor finoman felhívtam erre a figyelmüket, kifejezetten pimaszok lettek. Pimaszok! Meg is mondtam nekik a magamét.

Rosalie felsóhajtott.

– Egyik hely olyan, mint a másik. Nekem mindegy. Menjünk.

– Méghozzá – mondta Mrs. Otterbourne – ma reggel azt mondta az üzletvezető, hogy minden szobájukat lefoglalták, és a miénkre is szükségük lesz két nap múlva.

– Akkor mennünk kell.

– Nem úgy van az! Én harcolni fogok a jogaimért!

– Ennyi erővel inkább elmehetnénk Egyiptomba. Nem hiszem, hogy bármi különbség lenne.

– Egyáltalán nem élet-halál kérdése, hogy Egyiptomba menjen-e az ember, vagy nem.

Mrs. Otterbourne tévedett. Élet-halál kérdése volt.

Tartalom

A szerző előszava

Első rész
Szereplők a felbukkanásuk sorrendjében

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

Második rész
Egyiptom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

Jegyzetek

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípus
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0