1.

Max Einstein szörnyen érezte magát, mivel azt csinálta, amit ki nem állhatott: SEMMIT!

A világ nem fogja megmenteni önmagát! – morfondírozott.

Tudta, persze, hogy minden sarkon veszély leselkedik rá, különösen a sikeres afrikai kalandja után. Csakhogy elege volt az utasításokból. Mindig csak „rejtőzz el” meg „maradj nyugton”. Ki kellett jutnia a szobából, amely már nagyon kezdett börtönre hasonlítani a szemközti szobában állomásozó két őrrel, akik ugyan igyekeztek láthatatlanok maradni, de ez iszonyú nehéz, ha az ember 180 centi magas izomkolosszus, testhez feszülő öltönyben.

Jó, igazság szerint ők Max testőrei voltak, hogy megvédjék a Cégtől – egy sereg veszélyes gonosztevőtől, akik semmitől sem riadtak vissza, hogy a markukba kaparintsák a szerintük legokosabb lányt a világon. Mégis: nem ő kérte ezt, Ben ötlete volt. Ben elég sokat aggódott, főleg egy tizennégy éves milliárdoshoz képest. (Na igen.)

Max megnézte az időjárásjelző alkalmazást az okostelefonján. Harminchárom fok és kilencven százalékos páratartalom. Fullasztó. Nyáron New York gőzölgő betonszaunává tud változni.

– Ki kell jutnom innen – mondta a bólogató Einstein-figurának, ami mosolyogva nézett rá a kis szobája sarkában felnyitott viharvert, régi bőröndből. Hordozható szentélye volt ez mindannak, ami Einsteinhez kapcsolódott. Max korábban egy felújított istálló feletti csodás, vadonatúj lakásban lakott. Néhány hónappal ezelőtt azonban Ben ragaszkodott hozzá, hogy valami biztonságosabb és „védettebb” helyre költözzön, ahol ideje nagy részét azzal tölthette, amivel ezen a hétvégén is.

SEMMIVEL!

Egy nyugalomban lévő test nyugalmi állapotának megtartására törekszik, idézte fel Sir Isaac Newton első mozgástörvényét. Egy mozgásban lévő test mozgásban is marad.

Ideje volt mozgásba hozni a testét.

Kusza, göndör, rézvörös hajfürtjeit lófarokba kötötte. Rövidnadrágja és pólója fölé (melyen Star Wars-os betűkkel állt a felirat: „A tömeg és gyorsulás szorzata legyen veled!”) köntöst húzott, és belebújt egy gumi strandpapucsba. Tornacipőjét és zokniját egy fürdőtáskába rejtette a sampon és egy luffaszivacs alá. Még egy apró kézitükröt is melléjük csúsztatott.

Kilépett a 723-as szobából, és elindult a folyosón.

A szemközti szobából két férfi, a két testőr bújt elő. Fülükben egyforma, zsinóros fülhallgató.

– Hahó, fiúk! – mondta Max. – Csak gyorsan lezuhanyozom.

Az őrök biccentettek.

– Öhm… vigyázz magadra! – szólt a Jamal nevű.

– Mi itt vagyunk, ha… tudod, ha bármire szükséged lenne – tette hozzá Danny, a fiatalabb.

Egyikük sem szívesen ment volna a női zuhanyozó közelébe egy egyetemi kollégiumban. Bizony, Max még csak tizenkét éves volt, mégis a Columbia Egyetemre járt. De nem ám diákként. Úgynevezett „vendégprofesszor” volt. Vagyis hétköznapokon egyetemistákat tanított.

– Kösz, fiúk!

Igyekezett a lehető legszokványosabb módon végigporoszkálni a folyosón. A fürdő a 716-os szoba után következett.

Ahogy a kijárathoz vezető lépcső is.

Lepillantott a kis tükörre, melyet úgy helyezett el a táskában, hogy láthassa, ami a háta mögött zajlik. Amint elhaladt a lépcsőhöz vezető ajtó mellett, és befordult jobbra a zuhanyozóba, a két férfi visszament a 722-esbe. Max lehúzta az egyik vécét, hadd halljanak egy kis vízcsobogást. Majd a köntösét egy kampóra akasztotta, leült a vécéülőkére, és utcai cipőre cserélte a strandpapucsot.

Még egyszer végigpillantott a folyosón a kis tükörrel.

Tiszta volt a levegő.

A fürdőtáskáért majd később visszajön. Talán tényleg le is zuhanyzik.

De mindenekelőtt ki kell szabadulnia a „cellából”, és CSINÁLNI valamit… akármit!

Egyedül.

Őrizet nélkül.

2.

Max lesietett a hét lépcsőfordulón, majd kilépett a John Jay Hall nevezetű épületből.

Az Amsterdam sugárút és a 114. utca sarkánál gyors tempóban északnak vette az irányt. Senki sem követte.

A 120. utcához érve előhúzta védett vonalú mobilját (ugyancsak Ben „ajándékát”), és beütötte a gyorshívón Charl és Isabl számát, vagyis a magasan képzett taktikai csoportét, mely a Maxet „Kiválasztottnak” tekintő Változást Hozók Intézetének biztonságáért felelt.

Ettől a megfogalmazástól mindig felszaladt a szemöldöke.

„Kiválasztott.”

Ez olyan… olyan… Harry Potter-esen hangzott.

Csakhogy Ben, a szupergazdag jótevő, Maxet választotta gyerekzsenikből álló, különleges csapatának vezetőjévé, akik a világ jobb hellyé alakítását tűzték ki feladatul.

Hát, igen.

Ben ambiciózus fiatalember volt hatalmas álmokkal és még hatalmasabb pénztárcával. „Célunk, hogy jelentős változásokat vigyünk végbe bolygónk és az emberek megmentése érdekében” – hallotta Max Jeruzsálemben a VHI főhadiszállásán. Ben pedig csakis a gyerekek segítségében bízott.

– Max? – vette fel a telefont Charl. Érdekes akcentussal beszélt, melyet Max még mindig nem tudott hova tenni. Izraeli? Kelet-európai? A lényeg, hogy rejtélyes volt, és külföldi. – Merre vagy?

– Az utcán.

– Micsoda? Jamal és Danny is veled van?

– Nem. De nem az ő hibájuk. Úgy tudják, zuhanyzom.

Charl felsóhajtott.

– Ezt már megbeszéltük, Max. Szükséged van rájuk. A Cégnek mindenütt vannak kémei…

A Cég. A VHI megállítására törekvő gonosz szervezet. Míg Ben és a VHI változásokra vágyott, és az emberek életszínvonalának növelésén dolgozott, a Cég pénzre vágyott, és a bankszámlája tartalmának növelésére. Egyik tagjuk, dr. Zacchaeus Zimm, még Maxet is megpróbálta magukhoz csábítani. Mintha a Cég Darth Vadere lett volna, folyamatosan azon munkálkodott, hogy az Erő sötét oldalára vonzza őt.

Mindeddig sikertelenül.

Mindeddig.

Dr. Zimm azonban utalásokat tett rá, hogy tud valamit Max múltjáról. Esetleg azt is, hogy kik voltak a szülei, és miért kapta a „Max Einstein” nevet. Ő maga nem emlékezett rájuk. Egész életét árvaházakban, gyermekotthonokban töltötte hasonló helyzetben lévő társakkal. Persze csak míg meg nem jelent a VHI, hogy Jeruzsálembe repítse.

– Max! – Charl hangja erősen, határozottan csengett a telefonban. – A te dolgod jelenleg az, hogy biztonságban maradj. Dr. Zimm és a Cég még mindig kutat utánad. Kérlek, menj vissza a kollégiumba! Most azonnal!

– Mikor lesz a következő küldetésünk? – kérdezte Max szinte ügyet sem vetve rá. Sokban hasonlított példaképére, Einstein professzorra. Például nem tudott mit kezdeni a hivatalos utasításokkal.

– Semmilyen „következő küldetésre” nem megy a VHI, ha dr. Zimm markába kerülsz.

– Oké – mondta Max. – Akkor kénytelen leszek magamnak keresni egyet.

– Max!

– Csak engedelmeskedem Sir Newton első törvényének, Charl. Mozgásban lévő test vagyok. Mozognom kell tovább.

Bontotta a vonalat, majd ki is kapcsolta a telefont, nehogy Charl visszahívhassa.

A Martin Luther King sugárútnál jobbra fordult, és Harlem felé vette az irányt.

Ahogy a sugárút a Nyugati 125. utcába torkollt, csapatnyi jókedvű gyereket pillantott meg egy kis élelmiszerbolt előtt. Nyitott tűzcsapból áradó vízsugáron ugrándoztak keresztül, hogy lehűtsék magukat.

– Hé, ti ott! – kiáltott egy dühös öregember az egyik lépcsőről. Törölköző volt tekerve a dereka köré. – Épp zuhanyozni készülök odafent! Ti meg csökkentitek a víznyomást!

A srácok csak nevettek, és fröcsköltek tovább.

– Na, ebből elég! Hívom a zsarukat!

Az öreg az öklét rázva befelé indult, minden bizonnyal, hogy fogja a telefont, és hívja a rendőrséget.

Max azonnal akcióba lendült. Kénytelen volt. Nem tudott elrejtőzni és nyugton maradni. Nem, ha egyszer gyerekek kerülhetnek bajba azért, mert gyerekek.

3.

Szerencsére a megnyitott tűzcsap csupán egy háztömbnyire volt a New York-i tűzoltóság 37/40-es állomásától.

Mi több, az ottani tűzoltók tartoztak Maxnek egy szívességgel.

Nagyjából két hónappal ezelőtt, nem sokkal az egyetemi kollégiumba való beköltözése után, segített a 37-es tűzoltókocsinak egy lángokban álló épület oltásánál. Nem boldogultak a felsőbb emeletek helyzetének felderítésével, mivel a – nagy felbontású és infravörös kamerával is ellátott – vadonatúj drónjuk nem akart felemelkedni. Az utcaszinten álló vezető a kamerák segítségével láthatta volna a tűzoltók helyzetét a tetőn és a tűz viselkedését a falak mögött.

Csakhogy a drón nem emelkedett fel.

Így Max gyorsan mutatott nekik egy trükköt.

– Szereljék le a drónról a kamerákat! – mondta a tűzoltóparancsnoknak. – Keressenek egy átlátszó, műanyag szemeteszsákot és egy drót vállfát, amiből tartószerkezetet készítünk nekik. Hozzanak egy doboz éghető pasztát abból a boltból, gyújtsák meg, erősítsék a vállfából készült szerkezethez, és máris kész a kezdetleges légballon, amely feljuttatja a kamerákat a tetőre.

A jelvénye szerint Morkal nevű tűzoltóparancsnok csak bámult rá.

Max állta a tekintetét.

– Hallottátok a hölgyet! – kiáltotta. – Csináljatok nekem szemeteszsákból légballont! De azonnal!

– De mindenképp teljesen átlátszónak kell lennie, uram – emlékeztette Max. – Különben…

– Igen. Nem látunk mást, csak sötétséget.

A tűzoltók összetákolták a mini légi járművet, és felküldték a kamerákat, hadd tegyék a dolgukat.

Max most azt remélte, hogy ezek a tűzoltók segítenek majd a környékbeli gyerekeknek, akik a nagy hőségben a törvényt megszegve kinyitottak egy tűzcsapot.

A tűzoltóállomásra toppanva ismerős arcot pillantott meg.

– Morkal parancsnok?

– Bizony ám, Max. Hogy s mint?

– Egész jól, uram, viszont szükségem lenne a segítségére.

– Nagyobb léggömböt szeretnél csinálni? Esetleg benevezel vele a Macy’s áruház hálaadás napi felvonulására?

– Nem, uram. Vagyis az jó volna… de jelenleg egy tűzcsappal adódott probléma.

– Merre?

– Fentebb az utcán. Kellene rá egy szórófej.

– Az nem gond.

– Csakhogy most azonnal kellene. Különben pár gyerek nagy bajba kerülhet. A város törvényei szerint a büntetés harminc nap elzárás vagy ezer dollár pénzbírság.

– Kinyitották a tűzcsapot?

Max biccentett.

– Várj, hozok szerszámokat!

– Ön fogja személyesen megcsinálni?

– Ennyivel tartozom neked, Max! Egyébként is, iszonyú a hőség, lehet, hogy magam is csatlakozom hozzájuk egy kis pancsolásra.

Kettesben masíroztak a tűzcsap felé a szórófejjel – egy okos kis szerkentyűvel, amely a csapból kilövellő vízsugarat zuhanyszerű permetté változtatja, a kiömlő vízmennyiséget pedig percenként háromezer-nyolcszáz literről nagyjából száz literre csökkenti.

– Nem is üt majd akkorát a víz – mondta Morkal parancsnok a gyerekeknek, miután felszerelte a szórófejet, amely lágy, íves sugarakban szórta a vizet.

A gyerekek odavoltak a boldogságtól.

A zuhanyozni szándékozó öregember szintúgy. Ami azt illeti, ő maga is fürdőnadrágot húzott, és visszajött az utcára, hogy együtt ugráljon kis szomszédaival a gyöngyöző vízben.

A rendőrök is elégedettek voltak, hogy a „felforrósodott” hangulat lecsillapodott, mire megérkeztek.

Max hitt benne, hogy minden problémára van megoldás.

Csupán meg kell találni, majd megtenni minden tőlünk telhetőt, hogy megvalósuljon.

4.

A tűzcsaphelyzet megoldása után Max a felhők között érezte magát.

Végre szabad, szabad, szabad volt. Sehol a kollégium. Sehol a testőrök. Se Ben vagy Charl, vagy Isabl, hogy megmondják, mit tehet.

Régi dalokra kezdett improvizálni. (Még egy einsteini agy sem érthette, miért, de imádta a klasszikus rockzenét.)

Szabad madár! Szabad száguldás! Szabad vagyok! Nekünk szabadság kell! Száguldunk a szabad világban! Szabadon!

A 125. utca és St. Nicholas sugárúti megállónál felszállt az A metróvonalra, és a belváros felé indult egy régi barátját meglátogatni. A Nyugati 4. utcáig ment – akárcsak régen, amikor még a New York-i Egyetemre járt –, majd felkapaszkodott a meredek lépcsőn.

A Washington téri park mindössze néhány sarokra volt. Mr. Leonard „Lenny” Weinstockot pontosan ott találta, ahol remélte: a betonból készült sakkasztaloknál.

– Hahó, Weinstock bácsi! – integetett felé.

– Maxine – mondta a férfi brit akcentussal, melyet Max mindig is hamisnak érzett, habár Mr. Weinstock állította, hogy Oxfordban szerzett diplomát, és közeli barátságban állt a királyi családdal. – Mi szél hozott a belvárosba, Maxine?

– Ki kellett szellőztetnem a fejem, uram. Megmozgatni a lábam és az agyam. Van kedve játszani?

– Nem vagyok biztos benne, hogy jó ötlet…

– Miért nem? Épp egy sakktábla mellett ül. Már a bábukat is felállította…

– Egyszemélyes játszmát terveztem.

– Abban meg mi a jó?

– Egyszerű, Maxine. Ha veszítek, akkor is nyerek.

– Ugyan már – sürgette Max. – Nem fog sokáig tartani. Legutóbb három lépésből állt.

– Max, javíts ki, ha tévedek, de nem kéne neked elrejtőzni és nyugton maradni?

– Inkább sakkoznék. No persze, ha nem ijedt meg.

– Kötve hiszem – nyomott le egy gombot Mr. Weinstock a villámsakkórán. – Kezdjük!

Max kesztyűs kézzel bánt vele: ma csak öt lépésből győzött.

– Ó, a susztermatt! – mondta a férfi elismerően. – Remekül játszottál, Maxine. Valóban remekül.

– Még egy partit?

– Max!

– Igen?

– Hol van Jamal és Danny?

– Bizonyára a női zuhanyzónál tűnődnek: hogyan zuhanyozhatok, ha nem folyik a víz…

– Tessék?

– Hosszú történet. Szerettem volna a szabadnapomat… hogy is mondjam… szabadon tölteni.

– Még akkor is, ha ezzel a VHI következő akciójának sikerét kockáztatod?

– Nincs semmilyen következő akció.

– Már hogyne volna! Mr. Abercrombie éppen az igényeket méri fel, és akciótervet készít.

Weinstock bácsi Bent nevezte Mr. Abercrombie-nak. Nyilván, mivel a VHI jótevőjének neve Benjamin Franklin Abercrombie, és az ötvenes éveiben járó Mr. Weinstock a szokásosnál jobban szerette a formaságokat.

– Kongóban bámulatos eredményt értetek el a csapattal a napelemes megoldásoddal, Maxine. Igazán bámulatosat.

– Bizonyára. Az előző mondatának a lényege azonban a múlt idő. Ez már lezárult. Mit teszünk legközelebb? Mit teszünk most?

– Egyszerű. Csak légy türelemmel!

– Nem én vagyok az egyetlen, aki alig várja, hogy mozgásba lendüljön. Sms-ben és e-mailben elértem a többieket is a csapatból. Nem nagyon tudnak tétlenül üldögélni. Még Klaus sem.

Mr. Weinstock a szája elé emelte az ujját.

– Óvatosan, Max! – suttogta. – A Cégnek mindenütt van szeme és füle.

Max meghökkent. Egy kicsit.

– Tudják, hol vagyok? – fogta ő is suttogóra, tekintete körbepásztázott az idegeneken a parkban egy ismerős, sötét, tojásdad arc után kutatva. Melynek hegyes fogai túl nagyok voltak egy mosolyhoz. Dr. Zimm.

– Nem, Maxine – felelt Mr. Weinstock. – A jelenlegi lakhelyedet nem ismerik. Mindazonáltal azt tudják, hogy hol laktál korábban.

Azzal előhúzta a telefonját.

– Azt hiszem, kedvesem, ezt a felvételt látnod kell.

5.

Max felismerte a telefon kijelzőjén megjelenő képet.

A régi lakása volt a lóistálló felett.

– Gondoltam, hogy biztonsági kamerákkal figyelnek – mondta.

– Természetesen – felelte Mr. Weinstock a lejátszást elindítva. – Nem is eggyel.

– Akkor miért nem vagyok a képen?

– Ez a felvétel tegnap készült. Miután te már rég kiköltöztél.

– Nem lakik senki a régi szobámban? Én hónapokkal ezelőtt eljöttem…

– Volt azóta több, előzőleg hajléktalan lakója is. De újító képzési módszereinknek és az üzleti életben szerzett kapcsolatainknak hála, mindannyian saját állást és otthont találtak maguknak. Így a szobád szabad volt, amikor ezek a hívatlan vendégek megjelentek. Nos, itt jönnek. A fürdőszoba ablakán keresztül.

Max érdeklődve figyelte a több kameraállásból rögzített, nagy felbontású felvételt. Mintha csak egy akciófilmet nézett volna: a kép ide-oda váltott a bejáratról a nappalira, a konyhára, majd ismét vissza. Két férfi jelent meg az ablaknál, – fekete oldalzsebes nadrágban, fekete garbóban és sapkában – és egy feszítővassal felnyitották.

– Ez komoly? – tört ki Max. – A Cég gorillái besurranó tolvajnak öltöznek, mint egy akciófilmben? Csak a maszkot felejtették el?

– Nem, véleményünk szerint azt akarták, hogy lássuk az arcukat.

– De miért?

– Hogy lefuttathassuk az arcfelismerő programunkban, és megtudjuk, hogy az első férfi, akinek tigrises tetoválás fut a tarkóján, Friedrich Hoffman. Rendkívül könyörtelen. Rendkívül hatékony. Mellesleg operarajongó.

Max Mr. Weinstockra pillantott. A férfi vállat vont.

– Mindenkinek megvan a maga hobbija.

A lány figyelte, hogyan dúlja fel régi szobáját a két fekete ruhás. A fiókokat kihuzigálták. A matracot felfordították. A konyhaszekrényeket átkutatták.

– Ó! – folytatta Mr. Weinstock. – A másik úriember pedig, aki oly kegyetlenül szaggatja szét a berendezést, Mr. Csonka Mulligan.

– És Csonkának mi a hobbija? Ír sztepptánc?

– Éppenséggel nem. Mindenesetre, ha kicsit ráközelítenénk a bal kezére, magad is láthatnád, hogy azért kapta a nevét, mert tizenhat éves korában egy kocsmai verekedés közben elveszítette a kisujját. Mindkét úriember kiterjedt priusszal rendelkezik. Továbbá közismert martalócai a Cégnek, és legjobb tudomásunk szerint magának dr. Zacchaeus Zimmnek jelentenek.

A biztonsági felvétel hirtelen véget ért.

Ben jelent meg a képernyőn.

– És pontosan ezért kell tartanod magad a tervhez, Max – mondta.

A lány nem bírta megállni vigyorgás nélkül. Mindig ez történt, ha meglátta Bent. Olyan furcsa volt. Olyan kocka. Olyan aranyos. Emellett szuper intelligens és jószívű is, az a típus, aki valóban szeretné megmenteni a világot, ámbár ha élnie is kellett benne, hihetetlenül esetlenné vált. Társas készségei nem voltak éppen a topon. Ahogy Maxnek sem. Talán mert túl sokat törték a fejüket. Talán mert mindketten nagyon korán elvesztették a szüleiket.

Ami azt illeti, Max soha nem is ismerte a szüleit.

Veszteség. Magány. Ezt mindketten átélték. Lehet, hogy ezért jöttek ki olyan jól egymással.

– Nos, Max… akarom mondani, Paula Ehrenfest vendégprofesszor…

A lánynak most már nevetnie kellett. Az álnév, melyet kitaláltak számára a Columbia Egyetemen szerzett oktatói álláshoz (amit Ben fizetett a Benjamin Franklin Abercrombie Alapítványon keresztül), Albert Einstein egyik fizikus barátja, Paul Ehrenfest előtt tisztelgett.

– …látod, mi mindenre képes a Cég. Most tehát lennél kedves hallgatni rám? Közeleg a következő küldetés. Hamarosan. Ígérem. Számos felkérést megvizsgálunk, hogy megtaláljuk a tökéletes feladatot. Jelen pillanatban a legfontosabb, amit tehetsz, hogy biztonságban maradsz! Te vagy a csapatom vezetője.

Rendben, gondolta Max, ha közvetlenül Bentől érkezik a figyelmeztetés, jobb lesz hallgatni rá.

– Jól van – mondta a felvétel végeztével. – Elérték a céljukat Bennel, Weinstock bácsi. Visszamegyek a Columbiára a metróval.

– Szükségtelen – tette zsebre a telefont az öreg. – Úgy vélem, épp most érkeztek meg érted.

Biccentett egyet balfelé.

Jamal és Danny állt ott karba tett kézzel, napszemüvegben.

Persze mindketten öltönyt viseltek. Hiába volt harmincöt fok árnyékban.

6.

– Kérlek, többet ne csinálj ilyet, Max! – szólalt meg Jamal, ahogy a külváros felé vezette a fekete Lincoln MKZ-t.

– Be kellett mennem a zuhanyzóba – tette hozzá Danny. – Kiabáltak velem a lányok. Még mindig cseng a fülem.

– Kicsit még az arcod is piros – mondta Max.

– Tényleg – nevette el magát Jamal. – Mit mondtak rád?

Danny az ülésbe süppedt.

– A patriarchátus bábja.

– Szép – mondta Max.

– Figyelj, Max – folytatta Jamal –, vicces volt ez a kis macska-egér játék, de úgy hallom, nyomodban van a Cég.

– Bizony – nézett ki a lány az ablakon, ahogy a kocsi észak felé gurult a manhattani utcákon. – Ezt mondta Ben.

– Akkor jól fogsz viselkedni? – vizsgálgatta őt a visszapillantó tükörből Jamal.

– Igen.

– Jól van. Jövő hétvégén lesz a lányom táncelőadása. Nem szeretnék lemaradni róla, csak mert utánad kell futkosnom.

– Viszont az a trükk a táskába rejtett tükörrel, hogy lásd, mi történik mögötted… – mondta Danny – Az ügyes volt, Max! Nagyon ötletes.

– Köszi!

Hétfő reggel Max (avagy Paula Ehrenfest vendégprofesszor) Jamal és Danny között lépkedett a John Jay Hall hetedik emeleti folyosóján. Aznapi első óráját indult megtartani.

– Elnézést, Paula!

Nancy Hanker volt az, a hetedik emelet kollégiumi tanácsadója. A K. T.-k feladata volt közösségépítő programokat szervezni az emeletek lakóinak, illetve segítettek, ha valakinek kérdése, problémája akadt.

Nem tartozott viszont a feladataik közé, hogy görbén nézzenek az emberre, amit Nancy Hanker tett, ahányszor csak meglátta Maxet, Jamalt vagy Dannyt.

Nem kedvelte az emeletén lakó tizenkét éves fizikazsenit. Ahogy a testőreit sem.

– Szia, Nancy! – szólt oda Max. – Eléggé sietünk. A speciális relativitáselméletről és a relativisztikus kinematikáról tartok előadást ma délelőtt.

Nancynek a szeme sem rebbent.

– A… biztonsági csapatodról szeretnék beszélni.

– Hölgyem – lépett elő Jamal. – Valami gond van?

– Igen. Ez itt egy kollégium. A többi bentlakónak nincsenek testőrei.

– Biztos vagyok benne, ha az elnök lánya járna ide, a titkosszolgálat vigyázna rá.

– Tudatni fogom magával, ha erre sor kerül – vágott vissza Nancy. – Beszéltem a campus biztonsági szolgálatával. Önök, uraim, nem tartózkodhatnak tovább az emeleten.

– Már megbocsásson, hölgyem! – mondta Danny. – Mi azért vagyunk itt…

Nancy feltartotta a tenyerét.

– Tudom. Egy vagyonos jótevő juttatta be ide a méltóságos professzorkisasszonyt, magukat pedig felvette személyes testőreinek. Csakhogy a Columbián kevés a szabad szobánk. Szükségünk van a magukéra. Egy diák számára! Béreljenek furgont! Aludjanak ott. Szép napot!

Ezzel Nancy Hanker visszavonult a szobájába, és becsapta az ajtót.

– Ez okoz némi problémát – mormogta Jamal.

– Problémák nincsenek, csak megoldások – mormogta Max.

– Ezt John Lennon mondta – jegyezte meg Danny. – Egy dalában.

– Így van. Na, gyerünk, fiúk! Nem késhetünk el az óráról. Ezzel majd foglalkozunk később. Ezért találták ki az időt.

– He? – hökkent meg Danny.

– Albert Einstein mondta ezt. „Az időnek egyetlen oka van: hogy ne egyszerre történjen minden.”

7.

Az 1601-es fizikacsoport hallgatói a Columbia Egyetem Pupin Hall épületének egyik harmadik emeleti előadótermében találkoztak.

A kétszázhetvenkét székre bezsúfolódott kíváncsi diákok fürkészőn figyelték Maxet, aki a körelőadó aljában a szokásosnál is apróbbnak látszott. Két testőre, Jamal és Danny az első sorban ült. Náluk nem volt toll és jegyzetfüzet.

– Ma – kezdte Max – Albert Einstein egyik leghíresebb gondolatkísérletét szeretném megvizsgálni, melyet ő Gedankenexperimentnek nevezett…

– Mivel német! – szólt közbe az első sorból egy hallgató, Johnathan Phillips (aki úgy vélte, hogy „holmi bodros, tizenkét éves kockafej helyett” neki kéne tartania az előadást).

Max nem vett róla tudomást. Erre gyakran volt szükség.

– Ebben a gondolatkísérletben Einstein professzor az egyidejűség relativitását vizsgálta. Soha nem mondhatjuk teljes bizonyossággal, hogy két esemény pontosan ugyanabban az időben történik. Minden attól függ, hogyan és honnan nézzük ezeket az eseményeket. A gondolatkísérletekben az a legszuperebb, hogy nincs szükség hozzájuk se laboratóriumra, se felszerelésre, de még számológépre sem. Mindössze az agyunkra és a képzelőerőnkre.

– Mint amikor én azt képzelem, hogy egy tizenkét éves kislány taníthat nekem valamit – morogta rosszindulatúan a mellette ülőnek Johnathan Phillips.

Max nem vett róla tudomást. Most sem.

– Íme Einstein egyik legismertebb gondolatkísérlete. – A táblához lépett, és felrajzolt egy több vagonból álló vonatot, egy Einstein-figurát a vonatra, egyet a peronra, illetve a peron végeihez két becsapódó villámot. – Rendben. Egyik megfigyelőnk itt áll, a vasúti peron közepén. A másik az állomásra behúzó vonaton. A vonat sebessége megközelíti a fénysebességet. Bizonyára egy korai nagy sebességű vonatról beszélünk.

A hallgatók felnevettek.

– A peron két végébe ugyanabban a másodpercben csap be a villám. A peronon álló megfigyelő pontosan középen áll, egyenlő távolságra mindkét villámtól.

– Mit lát ez a peronon álló személy? – kérdezte a hallgatóságot.

– Egyidejűleg becsapódó villámokat – szólt egy diák a harmadik sorból.

– Rendben. Na és az utas? A mozgó vonaton álló megfigyelő? – Nem érkezett válasz, de mindenki ezen törte a fejét (leszámítva talán Johnathan Phillipst). – Einstein professzor azt mondja – folytatta Max –, hogy a mozgó vonaton álló megfigyelő úgy látja, hogy a vonat mozgásának irányában történő események hamarabb következnek be, mint amelyek mögötte zajlanak. Ennélfogva utasunk szerint a villám előbb csap be a peronnak abba a végébe, amely felé a vonat halad, mint a vonat mögé eső végébe. Ugyanakkor a peronon álldogáló megfigyelő bármire megesküszik, hogy a két villám pontosan egyszerre csapódott be. Amint figyelembe vesszük a mozgást, az egyidejű történések gondolatát kidobhatjuk az ablakon.

– Én azt mondom, a villám ott is van meg nincs is! – jelentette ki Phillips. – A kvantumelmélet alapján!

– Ha már megfigyelték, akkor nem, Mr. Phillips. Ami ebben a gondolatkísérletben meg is történt. Kétszer is.

Phillips felállt.

– Ó, szóval olvastál pár kvantumfizikai művet! – Megindult előre, mintha ki akarná hívni Maxet. A két testőr, Jamal és Danny egyszeriben nagy érdeklődést mutatott az előadás iránt.

– Így van – felelte Max. – Tisztában vagyok a határozatlansági reláció fogalmával. Feljött ma este a hold? A válasz igen és nem. Ott is van, és nincs is – amíg fel nem nézek, és meg nem látom az éjszakai égbolton.