Már elment a Mesijás?

Jelenkor

© Borbély Szilárd jogörököse, 2013, 2022
© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025
Minden jog fenntartva

A borítón Rozsda Endre A tekintet
című festménye látható.

Hungart © 2021

Kilencedik kiadás

2 · 3 · 5 · 7 · 11 · 13 ·
17 · 19 · 23 · 29 ·
31 · 37 · 41 · 43 ·
47 · 53 · 59 · 61 ·
67 · 71 · 73 · 79 ·
83 · 89 · 97 · 101

Megyünk és hallgatunk. Huszonhárom év van köztünk. A huszonhármat nem lehet osztani. A huszonhárom csak magával osztható. Meg eggyel. Ilyen magány van köztünk. Nem lehet részekre bontani. Egyben kell cipelni. Visszük az ebédet. A földhányáson megyünk. Mi úgy hívjuk, gorond. Az Ogmand goronda. Erre járunk, amikor az erdőre megyünk fáért. Néha a Szomoga laposa felé kerülünk, hogy a Kabolóúton mehessünk. Mert az nem olyan sáros. Mi úgy mondjuk, pocsétás. Máskor a Gróferdején keresztül, végig a Pallóúton. Anyám feje kendővel van bekötve. Mi keszkenőnek mondjuk. Az asszonyoknak be kell kötni a fejüket. A vénasszonyok az álluk alatt csomózzák meg. Nekik feketét kell hordani. Az anyám kendője színes. Hátul, a kontya alatt köti meg. Nyaranta könnyű háromsarkos kendőt visel. Fehér alapon kék pöttyös kendőt. A kölcsei vásárban kapta apámtól a múlt évben. Anyámnak gesztenyebarna haja van. Vörösesgesztenye. Nem minden gesztenye vöröses. Ősszel szoktuk gyűjteni a nővéremmel. A faluban egyetlen gesztenyefa van. A Barkóczy-major helyén maradt meg. A többit kivágták a háború után. A mindig vizes földben csak a nyárfák bírják. Na meg a fűzfák. Mi úgy mondjuk: ficfák. Tavasszal könnyű sípot, ficfasípot csinálni. Azt fújjuk, hogy bosszantsuk anyánkat. A kutyákat meg a szomszédokat.

Ősszel el szoktunk szökni az egyetlen gesztenyefához a Kepecgyepjén túlra. A kertek alatt lopakodunk. A hatalmas fa ötujjú levelei nyár végén száradtan hullnak le. Mintha óriások levágott kézfejei hevernének az avarban. Tavasszal virága fehér gyertya. Zöld kopáncsa sündisznó. Gyufaszálból csinálunk neki lábat. Anyámtól elkérjük az elgyújtott gyufaszálakat. Csak anyánk nyúlhat a gyufához, mert az pulyának nem való.

„Kés, villa, olló, pulya kezébe nem való”, kántálja anyám.

„Mert mi vagyunk az urak. Máma már a nép az úr. A tegnapi kizsákmányoltak. Most mi zsákmányoljuk ki a kulákokat… Ha nem tetszik, untetszik! Oszt punktum”, mondják az egykori zsellérek.

„Könnyű nekik, mert egy vasszeget se vittek be a közösbe”, mondja nagyapám, aki legjobban a lovait sajnálja. „Csak kivisznek belőle.”

„Mert ezek szeretik a potyát”, súgja undorral.

„Csak prédálni tudnak”, mondja. „Mindent felprédálnak. Gyarapítani, azt nem tudnak. Minden megy prankótra.”

A gazdák a lovakat sajnálták a legjobban. A földet se annyira.

A lovakat helyettük kínozták a téeszben. Kihajtották belőlük a lelket.

„Megszakadtak. Megdöglöttek idő előtt. Oszt mi haszna volt?”, szokta mondani nagyapám.

Az új urak türelmetlenek voltak, és erőszakosak. Mindenkit elvtársaknak szólítottak. Új köszönést találtak ki.

„Ezeknek már az apjuk is senki volt. Azok is csak a potyát lesték”, dörmögi.

„Előre!”, mondják az elvtársak adjisten helyett. És folyvást a haladásról beszélnek.

„Haladni kell a korral, elvtársak, haladni! Azt termelünk, amit akarunk. Ha gumipitypang, hát gumipitypang. Ha rizskását, akkor rizskását. Az lesz, amit a párt akar. Amit Sztálin elvtárs meg Rákosi elvtárs mond, az szentírás. A természetet, elvtársak, le kell győzni”, ismételgették a jelszavakat a brigádvezetők a kora reggeli eligazításokon a didergő embereknek. Közben egy-két kupica pálinkát kapnak be.

„Elvtársad neked a radai rosseb”, morogja ilyenkor a bajsza alatt nagyapám, hogy ne hallják. De hogy azért hallják. Legalábbis tudják.

„Na-na, vigyázzon a szájára”, morognak az új urak. De ők se akarnak bajt. Volt elég belőle. A kulákokat már visszaengedték a táborból. A legtöbben utána elmentek. Nem bírtak a faluban maradni. Nem is bánták, hogy nem kell a szemükbe nézni többé.

A díszfákat kivágták, a majorsági épületeket elbontották. A majorsági gesztenyefasor helyére épült a pártház. Az uradalomról mindenki hallgat. Mély csend van.

„A parasztok nagyon tudnak hallgatni”, szokta mondani anyám.

A múltról nem szabad beszélni. Az öregek úgy mondják, hogy az ántivilágról. Amiről hallgatunk, az nincs. A múltat végképp eltörölni…, éneklik a kántor vezetésével, akár a temetéseken.

Anyámnak napközben kontyban van a haja. Ha leereszti, akkor éjszaka lesz. Én szoktam fésülni. Szeretem fésülni. A szarufésű széles rései között siklanak a csillogó szálak. Fényesek, mint az éjszaka. Csillagos az ég, és jó szaga van. Fűszaga. Kenyérszaga. Tejszaga. A szarufésűtől undorodom. Leölt állatokra emlékeztet. Mindig fekete kosz van a résekbe ragadva. A zsíros korpa és a por rakódik le, az tapad így össze. Az asszonyok kontyba tekerik a hajukat a kendő alatt. Szarucsattal fogják össze. Nappal az anyám haja is el van rejtve. A nővéremé még nem. Szombatonként mossuk a hajunkat. Este a konyha földjére tesszük a mosótekenőt. A platton forralunk vizet, aztán egymás után fürdünk benne. Előbb a nővérem, majd én, végül anyánk. Mindannyian olajsamponnal mossuk a hajunkat. A literes fazékkal öblítjük le. Ettől egyforma a szagunk.

Amint belépek az ajtón, egyből érzem. Másoknál másféle szag van. Most rőzséért megyünk az erdőre. Sötét kendő van anyámon. Vastag gyapjúkendő. A vastag szürke kendője. Most ő is az álla alatt kötötte meg, mint az öregek. Hogy melegítse a fülét. Mert még hideg van. Mindig fázom, fogom az anyám kezét. Az ő keze meleg, az enyém jéghideg. Ha valamit cipel, akkor zsebre dugom a kezem. Mindig cipel valamit. Ilyenkor a zsebemben melegítem az ujjaimat. Fáznak a körmeim. Nem értem, hogyan fázhat a köröm. Ezen gondolkodom, miközben igyekszem lépést tartani anyámmal. Nyáron aratás után kalászt szedni megyünk. Arra gondolok, hogy de jó lenne, ha nyár lenne már. Legtöbbet a tarló szélén lehet találni. Akkor legalább meleg van. Olyankor meg azt nem szeretem.

„Nektek semmi se jó. Ha a seggeteket tűvel szurkálnák, annak se örülnétek”, mondja anyám. És nevet hozzá. Mintha vicceset mondott volna. Pedig nem az.

Megyünk a járdán, és didergek. Mindig didergek. Fázik a kezem, meg a cipőben a lábujjam. A drótkerítés lyukaiban a pókhálókat kirajzolja a zúzmara. Most jól láthatóak a kusza vonalak. Azt játszom, hogy a mutatóujjam hegyét beledöföm, és akkor varázsütésre eltűnnek. Elég egy szálat elszakítani, hogy szétomoljon az egész. A szálak elszakadnak, a zúzmara kristálycukorra emlékeztető szemcséi lehullnak a földre. A drót zörgése miatt néha a kutyák is előszaladnak. Ha anyám hagyja, akkor botot vagy pálcát húzok végig a dróton. Ilyenkor a legtöbbnek nincs kedve ugatni. Néhány kutya a kerítés túloldalán kísér bennünket, míg el nem hagyjuk a portáját. Ezek az ideges kutyák. Mi úgy mondjuk, csihések. Vicsorognak. Hófehér fogaikat mutatják. Toporognak. Remegnek a dühtől.

„Ne isztikéld üket”, mondja anyám.

„Nem isztikélem”, válaszolom, és behúzom a nyakam. A szemem sarkából anyám kezét figyelem. A bal oldalán állok. Bal kézből nem szokott ütni. Fellélegzek.

„Ne hazudjá”, mondja.

„Csak a pókhálókat ütögetem”, mondom. Anyám nem szól semmit, durván maga felé ránt. És megszaporázza a lépteit.

„Te rosszpára”, mondja. Ilyenkor nem haragszik, amikor azt mondja, hogy rosszpára.

A nővérem az egyes. Én vagyok a kettes. Ez az én számom, a kettő. A nővérem a Nagy. Ő a lány. Én vagyok a Fiú. Az öcsém a hármas. Ő a Kicsi, így szólítanak bennünket.

„Rőszöljétek a Kicsit”, mondja anyám. Ringassuk és altassuk el. Számolom a ringatásokat. Egy, kettő, három. Ezek az első számok, amelyeket megtanultam. Tízig már rég tudok számolni. A tojásokon gyakoroltam. Nem szokott tíznél több tojós tyúk lenni.

Anyám mindig megszámoltatja velem a tojást, hogy a tyúkok aznap hányat tojtak. Reggel megtojózza a tyúkokat. Egyenként dobálja ki a tyúkólból őket. Bal kézzel összefogja a két szárnyukat, magához szorítja, és a jobb mutatóujjával benyúl a tyúk seggébe. Már ott várakozik a tojás, ki lehet tapintani ujjal. Megszámolja, hogy hány fog tojni aznap, és nekem elő kell keresnem mindegyiket estig, mire lemegy a nap. Télen nagyon kell sietni, mert hamar sötétedik.

Ha nincs annyi, amennyit anyám számolt, akkor veszekszik velem. A nővéremnek más dolga van, vele másért szokott veszekedni. Délre megtojnak a tyúkok. Ebéd után kezdem keresni. Tudom már, hol szoktak elbújni, mert el akarják rejteni. Nem kotlósok, nem ülnek rajta, csak elrejtik. A kazalba, a farakás alá, a fészer mögé. A tojóládába csak néhány ül be, pedig oda van nekik készítve.

Egy ideje már nekem kell csinálni a tojózást is. Hányingerem van, mert tyúkszaros az ujjam. A körmöm szélébe beeszi magát, hiába mosom. De az benne a jó, hogy anyám nem tudja, hogy aznap hány tojás lesz. Mindig eggyel kevesebbet mondok. Ha mégis több, egyet elteszek másnapra. Egyet mindig elteszek tartaléknak másnapra, így anyám nem tud veszekedni.

„Biztos?”, azt szokta kérdezni. Látszik rajtam, hogy hazudok.

Amikor hét tojás van, annak örülök. A hetes számot szeretem. Meg a hármat.

Ha összeadom, pont tízet kapok. Eddig tudok elszámolni.

A föld még szürkésfehér a fagytól. Megyünk az úton, amelyet összevágtak a szekérkerekek. A sárba mély barázdákat vágtak. Most a fagy miatt nem ragad. Mindenütt nagy sárdarabok vannak. Mi görnek mondjuk. Mindegyikbe belerúgok. Porzanak és szétomlanak. Vagy odébb gördülnek. Néha megfájul a lábujjam. De ez is jó, mert legalább nem zsibbad. Amíg fáj, addig jó. Kopott a cipőm. Nem sínadrág van rajtam, hanem a vékonyabbik. Meg a kinőtt kabátom. A nővérem levetett sála és sapkája. A lábamon kapca van. A kapcarongy folyton elcsúszik a helyéről. És ha elcsúszik, akkor még jobban fázik a lábam. Mindig fázik, mert ügyetlen vagyok. Nem tudom a kapcát szorosan feltekerni és a végét hátul a lábszárnál visszadugni az utolsó réteg alá. Ha jól csinálnám, akkor nem csúszna szét. Akkor nem fázna. Anyám nem ér rá, hogy rátekerje a lábamra a kapcát.

„Nagyfiú vagy már. Tessék megtanulni”, mondja, amikor segítséget kérek.

Megyünk a fagyott járdán, a deres gaz közt. Már nincs hó. De még minden fagyott. A kiskertek csapzottak és feldúltak.

„Szedd a lábad”, szól rám.

A bal kezem fázik. A jobbot fogja anyám. Nagy keze van. A bőre kemény és repedezett. A körmei koszosak, mint mindenkié. A férfiak bicskával vágják a körmüket. Anyám a Kicsi körmét le szokta rágni, hogy ne karmolja meg magát. Az én körmeim is koszosak. Ha unatkozom, kipiszkálom alóluk a fekete koszt. A fejés, a mosás, a kormolás, a hamuzás miatt kireped a bőr, beszakad a köröm. Anyámnak csak a kézfeje puha és párnás.

„Fázik a lábam”, mondom.

„A te bajod”, dünnyögi, de igazából nem figyel.

„De fázik a lábam, ésnyám”, mondom, „nagyon fázik. Vegyen fel, ha Istent ismer.”

„Gyere a lábodon, nem bírlak máel”, mondja, de érzem, hogy másutt jár az esze. Ez bosszant. Mérges vagyok.

Haragszom rá, mert nem akar velem foglalkozni. Azt akarom, hogy csak velem foglalkozzon. Belerúgok a betonba. Lehorzsolom a cipőm orráról a barna festéket. Nem veszi észre. Vagy nincs kedve megverni. Máskor azt szokta mondani, hogy „Dögölnél meg te is! A brant egyen meg…”

„Majd kapsz otthon”, sziszegi a fülembe. Mi úgy mondjuk, otthol. Aztán otthol sírva ver a felmosóronggyal. Szívja az orrát közben. A kézfejével törli a taknyot. Ez a rongy a felmosóvödörben ázik mindig, hogy kéznél legyen, ha koszt, kiloccsanó moslékot, macskaszart kell feltörölni. Meg a ganét, amely a cipőnkről potyog le. Ezért folyton büdös a vize. A felmosórongy a nővérem elszakadt mackónadrágja. Indigókék. Belül bolyhos. Jól megszívja magát, amitől nehéz. Anyám sosem csavarja ki rendesen, úgy ver vele. Nem fáj annyira, amennyire ordítok. A nővérem is így szokta. Tőle tanultam. Anyám meg dühödten csapkod a ronggyal.

„Brant egyen meg”, szipogja. „A brant egyen meg téged is”, mondja. De közben sír. Tudom, hogy ilyenkor magára gondol, meg erre a falura, amelyben lakunk. Nem haragszom rá, nem fáj. Megszoktam már.

A macska retteg, mégis beszökik a szobába. A seprűtől fél a legjobban, amely az égre nyíló ajtó mellé van állítva. Folyton éhes. Mindig valami ennivaló után kajtat. Az egerek miatt, amelyeket a vályogfalból nem lehet kiirtani, anyám megtűri a lakásban, de nem szereti. Furcsák a macskák. Eltűrik az embert, de nem szeretik. Anyám sem szereti a macskát. Csak a fásládában nem bántja. A tűzhely alatti ládában szokott melegedni. Reggel beengedi, este kizárja. A macskától anyám undorodik. Néha valamitől megy a hasuk, felfúvódnak. Ilyenkor befosnak a szobába. Anyám megérzi a szagot, és megfogja a macskát.

„Az orrát kell beleverni”, mondja nekünk. A nyakánál megfogja, undorral veri bele a macska fejét a saját szarába. Az állat menekülne, kapálózik. Anyám nem engedi.

„Engedje ésnyám! Ne bántsa már szegény párát”, kiabáljuk. De anyám nem hagyja abba.

„Egy életre meg kell tanulnia, hogy ide ne szarjon”, sikítja. Undorodik a macskától. Én pedig undorodok a szartól. Csak amikor a macska már karmol és vinnyog, akkor engedi el. A seprűvel üldözi. Teljes erejéből nagyokat húz rá.

„Dögöljél meg, nekem nem fogsz te is ideszarni”, mondogatja, és a seprűvel veri az állatot.

A macska rémült, összevissza rohangál. A nővéremnek sikerül jókor kinyitni az ajtót, és a macska kirohan.

Folyton éhesek. Keveset kapnak a macskák.

„Keressenek maguknak enni”, szokta mondani anyám. „Van egér elég. Madár, bogár a kertben. Szedegessen.”

Girhesek voltak. Egyszer láttam az egyiket a veteményeskertben, a káposzták közt, furcsa hangot adott. Nem vette észre, hogy már egész közel mentem hozzá. A hátát láttam, erőlködött. Ez a macska sosem itta meg a tejet, nem ette meg azt, amit kapott. Közel mentem az erőlködő macskához, akkor láttam, mit csinál. Előrehajolva hányt.

Egy békát próbált meg lenyelni, már csak a lábai álltak ki a szájából. Küzdött a nyeléssel. Nem hallott, nem látott. A békával volt elfoglalva. Hányingerem lett, olyan váratlanul ért, amit láttam. De nem tudtam levenni a szemem róla. Egy ideig küzdött, aztán feladta, és kezdte kihányni. Vinnyogva visszaöklendezte. Az egész test ütemesen rándult össze. Lassan tűntek elő a mellső lábak. Közben néha pihent. Sokáig tartott, amíg felöklendezte összeszűkült torkán keresztül a túl nagy falatot.

Miután kipottyant a béka, megrázta magát, és ugrálva eltűnt a káposztalevelek között.

„Nem bírom ezeket megszokni”, mondja anyám a falubeliekről. „Utálom, hogy nem fürdenek. Nem is mosdanak. A fogkrémről azt se tudják, eszik-e vagy isszák. A gyerekeik koszosak, kutya se törődik velük. Csak elengedik őket, mint Isten a legyet. A boltban meg olyan büdös van, majd felfordulok…”

Anyám mindig elégedetlen. Folyton mos. Súrol a gyökérkefével. Takarítja az egyetlen szobát, amelyben mindannyian lakunk. Két ágy van benne, hosszában a hátsó fal mellett. A két ágy között épp annyi a hely, hogy én még beférek. A két ágytámlán feltolom magam. Erős a karom. De a saslengést még nem tudom. Azt gyakorlom. Ott szoktam lengeni, amíg anyám a nővéremmel tanul az asztalnál. Egy asztalunk van. A nővérem nem szeret tanulni. Azt mondják róla, hogy „nehéz a feje”. Egykedvűen néz maga elé, és csak azt várja, hogy vége legyen. Hogy felsírjon az öcsénk, vagy bekiabáljon valaki az utcáról. Hogy kifusson a tej. Mindegy, csak véget érjen ez az egész. Néz maga elé. Nem szólal meg.

Makacsul hallgat. Úgy tesz, mintha a könyvet nézné. De nem azt nézi. A Himnuszt tanulja. Én már tudom a második versszakot is, csak nem értem. Bendegúznak vére… Nem tudom, kicsoda Bendegúz.

A konyhaasztal közepén most a könyv van. Az asztal kihúzható lapjába két alumínium mosogatómedencét tettek. Mi úgy mondjuk, alumónium. De nem használjuk. Csak disznóöléskor vesszük ki. Az asztalhoz tartozik még két hokedli. Az egyik fiókos, abban tartjuk a cipőkefét, meg amivel ki kell fényesíteni. A rongyot és a Csillag márkájú cipőpasztát a lapos fémtégelyben. Fekete és barna színű. Ennek lefelé fordított tetejével mázolja fel anyám a szoba földjét minden tavasszal. Van még egy konyhaszekrényünk, egy karos ruhásládánk, amelynek a tetején szoktunk ülni. Rongypokróccal van letakarva. Meg a platt, amellyel télen fűtünk is, nyáron csak főzünk. A ház fala vályog. Földes háznak mondjuk, mert a küszöbön belül is föld van. Döngölt föld. Tavasszal anyám mindig felmázolja. Lószart kevés agyagos földdel és polyvával kever sűrűre. Kemény kéreggé válik, amikor megszárad, ha elég sok benne a lószar. A mázolt földre szurkosvásznat teszünk, ott járkálunk a legtöbbet, a szoba közepén, a konyhaasztal körül. Azon történik minden. Az egész „kurva életünk”, ahogy anyám szokta mondani. Ott eszünk, és ott mos anyám. Ott dagaszt, és ott kopasztja a csirkét. Ott írjuk a házi feladatunkat. Néha ott olvas fel nekünk anyám.

A nővérem alszik apámmal, én meg az anyámmal. Nemrég egy bölcső került még a mi ágyunk mellé, hogy anyámnak kézre legyen éjszaka, ha sír benne az öcsém. Meg éjszakára odatesszük az egyik hokedlit is. Anyám álmosan morog, ha sír a kicsi. Olyankor fél kézzel kinyúl, és álmában ringatja.

„Már megint rosszat álmodott”, gondolom magamban. Én gyakran álmodok rosszat. Ilyenkor be szoktam pisilni. Reggel anyám dühöng. Mérgesen csapkod. Néha kapok egy-egy taslit, amikor a lepedőt húzza át. A surgyészalmát csak ritkán cseréljük.

„A pulyahúgy nem büdös”, mondja apám.

„Azt én tudom”, mondja anyám.

„Nincs annyi szalmánk, hogy folyton cserélgessük. Majdcsak elhagyja. Pulyakoromba én is bepisiltem”, teszi hozzá.

„De én fekszem rajta, nem te”, felesel anyám.

„Akkor küldd át hozzám”, mondja apám.

Ezért néha az apám ágyában alszom. A nővérem meg anyámmal. Ilyenkor sokáig ébren vagyok. Apám horkol és büdös. Mindig cigarettaszaga van. A gépzsírt érzem a bőrén, meg a benzinszagot. A benzint szeretem, a gépzsírt utálom. Sokszor sör- és pálinkaszagot áraszt. Áporodott korcsmaszagot. Ilyenkor ájultan alszik, és amikor fordul, rám fekszik. Alig tudom kihúzni alóla a kezem vagy a lábam.

De nem sokáig kell apámmal aludnom. A nővérem ugyanis már nagy, és vele kényelmetlenül alszik anyám. Nem férnek el. Anyám visszahív, azt reméli, hogy nem pisilek be újra. Telnek az évek, de én még mindig elfelejtek felkelni, és kihúzni az ágy alól a bilit. Vagy időben kitámolyogni álmosan a tornác mellé, hogy ott könnyítsek magamon a fal tövében. Reggel sötét folt van a földön, vagy nedves csorgás a vályogfalon, körben alul, ahol a lábazatot bécsikékre kell meszelni. Mások is így szokták. Nyáron még szaga is van, a melegben megbüdösödik. A nővérem mindig kicsúfol.

„Kis pisis, kis pisis”, mondja, és szamárfület mutat. Pedig ő a pisis. A lányok húgyosok.

De anyám legjobban a falubelieket utálja. „A parasztokat”, ahogy mondani szokta.

„A nagyapádék parasztok. Csak a földet imádják. Azt sajnálják, amit elvettek tőlük. Mindig csak a földre tudnak gondolni. Senkit se szeretnek, semmit se tisztelnek. Csak a földet. Évekig képesek koplalni. Korpalevest esznek reggel, korpalevest délben meg este is. A bika alatt borjút keresnek. Megbasznák a kecskét két fillérért, még ha tudnák, hogy sose kapják meg, akkor is. Kuporgatnak. Zsugorgatnak. Faszarik. Szarrágók. Irigyek. Megfojtanák egymást egy kanál vízben. Nem emberek ezek. Parasztok…”, mondja megvetéssel, és a végén a földre köp. Undor van az arcán, mintha poloskára harapott volna. A kert végében lévő málnásban néha bekapjuk a poloskát a málnával. Utána sokáig kell köpködni. Aki még nem kapott be poloskát, az nem tudhatja, milyen. Keserű, mint az epe. Jó, hogy mi nem vagyunk parasztok.

Apám ma délelőtt jött haza. Amikor benyitunk, hogy köszönjünk neki, ránk ordít.

„Mars ki, szedjetek paszulyt”, mondja.

„Csókolom, édesapám”, válaszolunk, de már fordulunk is ki.

Vesszük a szakajtókosarat, és indulunk le a kertbe. Pedig aprók még rajta a hüvelyek.

Apánk ilyenkor munkában szokott lenni. Reggel korán elmegy, hatra kell a téeszben lennie. Csak hallani szoktam, de nem látom, amikor felkel, veszi a munkásnadrágot, belelép a gumicsizmába, szívja a fogát, krákog és köpköd. Vakarózik. Hangosan szívja az orrát.

„Adok a tehénnek”, szokta mondani. Aztán kitántorog az ólba. Félig még alszik.

A kút melletti vályúnál mossa meg az arcát. Közben fújja a vizet. Mindig fújja a vizet, ha mosakszik. A tenyerébe veszi, és amikor az arcához emeli, belefúj. Nem szeret mosakodni. Se a hideg, se a meleg vizet nem állhatja. Ha a lavórban mosakszik, elázik körülötte minden. Anyám szidja, de semmi sem változik. Nem tud másként mosakodni, csak ha közben fújtat, prüszköl, lobácsolja a vizet. Ezért inkább a vályúnál mossa meg az arcát. Hogy ne kelljen veszekedni anyámmal. Ujjheggyel a szeme környékét megnedvesíti, hogy felébredjen.

„Macskamosdás”, szokta mondani anyám megvetően.

Amikor apám kimegy, még visszaalszom. Korán van. Néha anyám már ébren van ilyenkor. Amikor kenyeret süt, ő ébred a leghamarabb. Négykor kezdi. A villanyt felkapcsolja, a dagasztótekenő már oda van készítve. Télen kell a lámpa. Nyáron már dereng ilyenkor, akkor nem kell az áramot pocsékolni. Inkább vaklál. Anyám dagasztás után ritkán dől le, amíg kel a tészta. Takarít vagy mosáshoz készül. Ilyenkor az enyém az egész ágy. Hétig még van három óra, ilyenkor alszom nyugodtan.

Apám fél hatkor elmegy. Estig nem látjuk. Néha még este sem, ha kocsmázik.

De ma délelőtt jön meg. Beköszön anyámnak.

„Mi lesz ebédre?”, kérdezi.

Anyám nem érti.

„Te meg mit keresel itt? Tán csak nem kirúgtak?”, kérdezi.

Apám nagy hangon beszél.

Lemegyünk és a veteményeskertben nézegetjük a paszulyt. Aprók, zöldek még, szem sincs egyikben se. Még zöldbabnak is apró és túl gyenge. Azt találjuk ki, hogy visszamegyünk, és megkérdezzük, hogy tényleg le kell-e szedni.

Az ajtóban megtorpanunk. Apánk zihálása kihallatszik. Meg anyánk nyögése.

„Már megint veri”, súgom a nővéremnek. Megállunk és fülelünk. Belesünk az üveges ajtón.

Anyám a konyhaasztalon hasal, apám mögötte csinál valamit. A munkásnadrágja lecsúszva a bokájánál. Szőrös lábaszára világít. Fehér, mintha ki lenne hipózva. A nővérem kézen fog és húz el.

„Nem bántja”, mondja. „Basznak.”

Megyünk és hallgatunk. Harmincegy év van köztünk. A harmincegyet nem lehet osztani, mert csak magával osztható. Meg eggyel. Ilyen magány van köztünk. Nem lehet részekre bontani. Egyben kell cipelni. Apám mindig rosszkedvű. Ha nagyon rosszkedvű, elmegy a kocsmába. Mi korcsmának mondjuk. Körülszarosnak is nevezik, mert lusták az emberek elmenni a budiig. Guszti csináltatott budit, mert a járásnál azt mondták, hogy csináljon valamit a szaros kocsmájával. De hiába. A korcsma is a Rámpán van. Meg a bolt, de mi bótnak mondjuk. A Piri bótja. Ha nagy leszek, majd én is a kocsmába járok. Mert a férfiak oda járnak. De még kicsi vagyok. Még csak kuglipályához járunk a fiúkkal vasárnap délután. Az is a korcsma mögött van. A szeméttároló mellett. A bábukat állítjuk fel és a golyót visszük futva vissza a férfiaknak. Van, hogy két-három forintot is keresünk. A kocsmába tilos bemennünk. Az asszonyoknak se szabad betenni a lábukat. Oda csak a férfiak mehetnek. Az asszonyok a fiaikat szokták beküldeni.

„Mennyé má, hozd haza apádat”, mondják. A férfiak mindig ott vannak estenként.

Vesznek egy üveg sört, és kiállnak vele a Rámpára. Köpködnek. Előtte bedobják a feleseket. Cigarettáznak. Krákognak. A nikotintól sárga a foguk. Néhány kitört verekedéskor.

A korcsma pultja pléhvel van borítva. A pohármosó mellett állnak sorban az üvegek. A dugóból görbe fémcső kandikál ki. Ebből töltögeti a kocsmáros a kupicákat. Egymás mellé rakja ahányat kérnek, és a kuttyogó üvegből tölti a pálinkát. A férfiak már ekkor mosolyognak. Ellágyulnak. Ilyenkor az arcuk tisztább lesz. A kemény vonások megereszkednek. A ráncok kevésbé feszülnek. A cserzett bőr kisimul. Alig várják, hogy felkaphassák a kupicát. Összefolyik a szájukban a nyál.

„Egésség! Egésség!”, kiáltják, és hirtelen hajtják le.

Később félrészegen azt kiabálják, hogy „Isten! Isten!”. Pedig ezt nem szabad mondani. A bennfentesek szerint nincs Isten. A párttagoknak nem is szabad benne hinni. Minden héten járnak a pártházba, és ott nem hisznek benne.

„Mi meg a Pinkáékhoz járunk”, szokta mondani anyám. Ott azt mondja a pap, hogy van. De apám nem biztos benne. Ezen néha vitatkoznak. Annak mindig veszekedés a vége.

„Hogy az istenfaszába nincsen?”, kérdezi nagyapám.

„Ne káromkodjon maga, vénisten”, mondja ilyenkor Máli, és röhög. Máli a nagynéném. Az apám nővére. Az arca csupa ránc. „Ha nincs, hát nincs. Nem lehet minden. Ez nem kívánságműsor.”

„Nem úgy van itt, mint szegény helyen: hogy ez sincs meg az sincs. Nálunk semmi sincs”, mondja a viccet, és ezen mindenki röhög.

„Mondani könnyű”, mondja apám, „hogy nincs. De azok se hiszik, akik mondják. Mert a pulyát meg elviszik egy másik faluba. Minél messzebbre, hogy ott megkereszteljék sutyiba”, dohogja. „Istent csak a papok találták ki”, mondja végül apám.

Anyám nem hiszi, hogy ne lenne. Igazából apám se. De hallgat, nem akar vitát. Sose akar vitát. Inkább másra tereli a szót.

„Ezek is bort isznak, oszt vizet prédikálnak…”

Anyám le akarja csendesíteni apámat.

„Nekünk ezekhez semmi közünk, ez a pártemberek dolga. A bennfenteseké. Hadd mondják, majd megveri őket az Isten.”

A férfiak félnek egymástól, ezért mennek estenként a kocsmába. Mert ha együtt vannak, akkor szemmel tudják tartani egymást. Az asszonyok maradnak otthon. Mert a férfiak jobban félnének az asszony szájától, mint a többiektől. Meg attól is félnek, hogy egyedül legyenek. Az asszonyok el tudják viselni a magányt. Nekik ott van a pulya. Az asszonyok semmitől se félnek. Csak a férfiaktól, akik részegen mennek haza késő éjszaka, és felverik a gyereket.

Az apám bátyja a kocsmáros. Először a nagyapámék házánál volt a korcsma. Az egyik tisztaszobára ajtót vágtak az utcafront felől. A nagybátyám látta a zsidónál, hogyan kell csinálni. Amíg el nem vitték, Mózsi volt a kocsmáros. Vizezni kell, hogy legyen rajta haszon.

A férfiak fejüket hirtelen hátracsapják, amikor a rövidet bedobják. Minden munkát így kezdenek. „Na még egy kört”, mondják disznóöléskor. Az asszonyok közben kiosztják, majd meg összegyűjtik a kupicás poharakat. Egyszerre nyelnek. Van, aki beleborzong. Van, aki krákog. Van, aki a földre köp. Dicsérik a pálinkát. Minél erősebb, annál jobban. Arcuk eltorzul. Káromkodnak.

A korcsmait csak isszák. Mindenki tudja, vizezve van. Iváskor jambójuk a koszos cementbetonra hull. Ősztől tavaszig a fűrésztelepről hoznak fűrészport, azzal van felszórva. Amíg friss, addig a kocsmának erdőillata van. Aztán mocsárszaga. Hányadékszaga. Vizeletszaga. A leeső indigókék jambókat sáros lábak tapossák.

„A kurvaistenit! Kutya úristenit neki”, ordítják hajadonfőtt. Világít a kopaszfoltjuk.

„Hogy az Isten húzzék a faszára, mit taposol a sapkámon…”, mondják. És azonnal nevetnek, ha náluk erősebb lépett rá. Mert félnek egymástól. A csihésektől félnek, azok verekedni szeretnek. A kommunistáktól is félnek. Meg a spiclitől, aki besúgja a pártházon, hogy miket beszélnek. De nem tudják, ki a spicli, ezért egymásra gyanakszanak. Mindenki mindenkire. És rettegnek. Csak a pálinka oldja bennük ezt.

Isznak. Az arcukon bárgyú vigyor. A gyenge világítás mellett is belátni a torkukba. A csupasz villanykörték halványsárgán izzanak. Ettől kriptahangulat van a kocsmában. Mintha barlangban lennének. Egyre harsányabban röhögnek. Mindenki ordítva beszél. A saját szavát se érti. Meg lehet süketülni. Egymástól kérnek cigit. Az öregek még pipáznak. Apámék már csak cigiznek. Mindig idegesek, mindig sietnek. A csikket összeszedik, és újat sodornak belőle. Szégyellik, de lehajolnak a csikkekért. A többség kapadohányt szív. Ollóval vágják apróra az újságpapírt, abba sodorják. Mindenki kapja a téesztől a dohánytermesztési ágazatból.

„Inkább fizetnének”, mondja anyám.

Pénz nincs. A dohányvágó késsel metélik otthon a kisszéken, amelyet az ágy alatt tartanak. Minden ágy alatt van egy ilyen kisszék. Mindegyik más, mert mindenki magának eszkábálta. De mindegyik hasonlít mindegyikre. Girbegurba lábuk van. Törött villanyélből, gereblyenyélből vágták le. A dohányra vigyáznak. Csomagolópapírt raknak a szék alá, mert minden szem kincs. Az öregek a porát is összeseprik. Nagyapámék tubákolnak belőle. A disznó húgyhólyagjából csinálják a dohányzacskót. Apámék már pléhdobozban tartják, és nem tubákolnak. Néha bagóznak, elrágják a csikket. A foguk köves lesz, és sárga.

Egyszer megpróbáltuk Gedivel, de nem volt jó. Facsarta az orrunkat. Az öregek ülnek a lócákon és pipáznak. Apámék a mutató- és a középső ujjuk közé csippentve szívják a cigit. A körmük sárga a nikotintól. Meg a bütyökujjuk, mert végül a bütyök és a mutató közé kell csippenteni, míg a körmükre nem ég.

„Bassza meg a kurva isten”, mondják ilyenkor és dühösen rátaposnak.

Amíg tart, kiguvadt szemmel szívják. Az igazi dohányosoknak egész nap a szájuk sarkában fityeg. Nem veszik ki, amíg el nem ég. Pedig már süt. Néha kialszik, mert fináncláb van benne. De akkor se veszik ki. Bekapják és rágják idegességükben. Úgy beszélnek, hogy ott parázslik a szájuk sarkában. Néha eloltják, hogy tovább tartson. A markukba köpnek, és ott nyomják el. Sose dobják el. Elrágják a maradék dohányt, bagóznak. Sárga és kátrányos a nyáluk. Sűrűt köpnek tőle. A foguk sárga csonk. A korcsmai verekedések miatt mindegyiknek van néhány kivert foga. Sose mossák. Az idősebbeknek már alig van néhány.

A férfiak mindig csapatokban vonulnak valahonnan valahová. Nappal dolgoznak, este isznak. Az arcuk keserű. Mindannyian indigókék munkásruhát viselnek, meg zubbonyt. Télen pufajkát vesznek rá, és bundás sapkát a jambó helyett. Usánkának mondják. Az oroszok hozták divatba. Minden ruha lóg rajtuk és mindig koszosak. Egész nap a téeszben vannak, este meg a kocsmában. Elhanyagoltak, elvadultak. Zsíros és csapzott a hajuk. Szinte egész évben gumicsizma van a lábukon. Télen vastag kapcával veszik fel. Nyáron csak úgy pucérlábra. Apám gumicsizmáját este én segítek lehúzni. Áll a szoba közepén, a feje nekiütődik a villanylámpa karimájának. Imbolyog előre-hátra. Anyám hallgat. Apám galuskásan beszél.

„Nem vagyok részeg”, mondja anyámnak. Majdnem elesik. Akarja mutatni, hogy nem imbolyog, pedig imbolyog.

„Látod, hogy nem vagyok részeg? Csak egy kicsit beszélgettünk, diskuráltunk az elvtársakkal…”

„Gondolom, te fizettél”, mondja anyám.

„Meghívtam őket egyszer… kétszer én is”, mondja. „Na és akkor mi van? Az én pénzem. Én kerestem. Muszáj meghívni a kartársakat…”

„Ne urizálj”, mondja anyám. „Inkább feküdj le, és ne ébreszd fel a Kicsit.”

Apám közben előre-hátra inog.

„Húzd má le a csizmám, édes fiam”, mondja nekem. Nem mozdulok. Félek, hogy megver. Vagy rám zuhan.

„Húzd le neki, mert menten eldől”, mondja anyám. Amikor apám mégis előre akar hajolni, megbillen. Öklendezik, majd hányni kezd. Kibuggyan a száján a lé. Visszanyeli. Kitámolyog az ajtó elé. Az ajtó nyitva marad. Látom a csillagokat és apám hátát, ahogy előrehajlik. Az esthajnalcsillagot látom az ágyból, amikor lehajol öklendezni. A hűvös esti szél behozza a hányásszagot. A Rámpa felől fúj, és behozza a korcsma keserű dohányfüstjét is. Amikor apám visszatántorog a szobába, ledől az ágyára. Lehúzom a csizmáját. Végigkenődik a kezemen a hányás. A csizmáján volt. A lavórhoz megyek. Lemosom. Apám közben hátrabillen. A lába még a földön. Átmenet nélkül alszik el. Horkol és alvás közben nyammog. A hányást nyalja le a szája széléről. Néha megrándul a teste. A kezével a levegőbe csap. Majd a karja erőtlenül visszahull. A nővérem úgy tesz, mintha aludna. Lefekszem. Befogom a fülem, hogy el tudjak aludni. Hárman hallgatjuk apám horkolását.

Megyek és számolok. Magamban számolok, amikor megyek. A lépteimet számolom.

„Nézz a lábad elé”, mondja anyám. Néha elesek vagy belecsúszok az árokba, mert nem figyelek. Összekoszolom a ruhám. Máson jár az eszem. Elképzelem, hogy leszáll egy angyal, és besétál a faluba. Számolom a sürgönypóznákat. A fákat. A kutyákat. Megszámolom az ablakokat, amíg megyünk az utcán. Az óriás dália szirmait. A kakukkszót. A kerítésoszlopokat. Mindent megszámolok, amit csak lehet. Kitalálom, hogy most mit fogok megszámolni. Számolok és közben megbotlok.

„Olyan tofla vagy”, mondja anyám. Fél kézzel felrángat. A másikkal ad egy nyaklevest. Majd leporolja a nadrágom. Közben nagyot húz a fenekemre.

„Ne tátsd a szád. Figyelj a lábad elé!”, sziszegi a fülembe. A térdem mindig le van horozsválva. Ha a rövid szárú kantáros nadrágom van rajtam, akkor nem olyan mérges. Sírok, mert fáj a térdem. Ég a seb. A salak a legrosszabb. Meg a beton. Az aszfalt beleragad a sebbe.

Anyám zsebkendőt vesz elő, megtörli az orrom. A markába köp, és a nyállal félresimítja a frufrumat. A könny folyik az arcomon.

„Ne itasd az egereket. Ne állj itt, mint egy rakás szerencsétlenség”, kiabál rám. „Olyan tehetetlen vagy, mint az apád.”

A számokkal játszom. Szétbontom és összerakom. Megkeresem, hogy mivel lehet osztani. Vannak, amelyeket nem lehet semmivel. Azokat szeretem.

„Megölsz. Az apád is gyilkos volt”, ordít apám. „Hagyjál már békén”, és kirohan. Már megszoktuk. Mindig hány, amikor hazajön. Apámnak gyenge a gyomra, azt mondják.

„Ne igyá, ha nem bírod”, mondja neki másnap anyám.

„Miattad iszok”, mondja apám.

„Egy frászkarikát”, mondja anyám. „Mert szaralak vagy, azért iszol.”

„Megígérem neked, hogy abbahagyom”, fogadkozik apám.

„Miattam ne igyá, és ne is ígérd meg. Csak úgy egyszerűen hagyjad abbafele”, mondja.

Anyám farral forog apámra. Haragszik rá. Kerülik egymás tekintetét. Apám halálos betegnek érzi magát. Már leitta a hordós káposztáról a levet. Az se segített. Szenved, mint a kutya. Megfogadja, hogy soha többé. Ilyenkor mindig megfogadja. Nem megy többet arra se, ahol a régi brigádja van.

„Mindig ez a vége”, mondja.

Anyám szó nélkül hallgatja. Apámnak nincs munkája. Az erdőre jár taplót gyűjteni. Gallyat meg makkot szed. Gombát. Mikor mi van. Napközben vadkörtét rágcsál. Estig nem jön haza. Anyám szégyelli, nem megy ki az utcára.

Elalvás előtt apám a boszorkányokról szokott mesélni. Vagy a tudálékos emberekről, a kísértőkről, a rontó emberekről. Az a legfélelmetesebb bennük, hogy át tudnak változni állatokká.

„Bármék kutya, macska, ló és bika lehet boszorkány. Főként éjjel. Éjfél után változnak át, kakasszóig tart a hatalmuk. Egyszer a szomszédunk szólt, hogy szerinte fehér kutya képében boszorkány jár az ólunkba. Gyerekként csak azt tudtam, mert beszélték a szüleim, hogy hajnalban a boszorkány szívja ki a tehén tőgyéből a tejet. Mire megszólal a kakas, eltűnik. A tehén hetek óta nem adott tejet. A szomszéd kifigyelte, hogy egy kis fehér kutya oson ki a macskalyukon hajnalonta. A harmadik szomszédunkról, az öreg Kotvásznéról beszélték, hogy boszorkány. Kifigyeltük, mikor jön a kutya. De az úgy tudott bemenni, hogy nem vettük észre. Apámmal még sötét hajnalban, lapáttal, vasvillával vártuk a macskalyuknál. Amikor megszólalt a kakas, apám a villát emelte, én meg a lapátot. De nem álltunk ám ott hiába, mert jött is a kutya. Csapkodtunk, de ügyes volt. Apám a villával megsértette a jobb hátsó lábát. Sántítva elszaladt. Eltűnt a szilvafásban, a sövény alatt kiosont. Néhány csepp vér mutatta, hogy merrefele menekült. De a gazban elvesztek a nyomok. Másnap hiába vártunk, nem jött. Harmadnap se. Aztán hallottuk, hogy Kotvászné két napja fekszik. Egy nagy seb van a jobb lábán. Senki sem tudja, hogy szerezhette. Olyan, mintha beleszúrtak volna. Többet aztán nem jött a fehér kutya. Reggel újra meg lehetett fejni a teheneket”, mondja.

Nem tudok elaludni sokáig. Félek a boszorkányoktól. A tudálékos emberektől, a bikává változó gonoszoktól. Rettegek a szemmel veréstől, a ráolvasástól. A cigányoktól, akik ellopják a pulyákat, hogy megegyék őket. A pulyaszedő zsidóktól. Félek a kutaktól. A közelükbe se merek menni, mert béka lakik bennük, és lasszóval berántja a gyerekeket. Az éjszakától is félek, nem merek kimenni a házból, mert a rézfaszú bagoly leskelődik a sötétben. Kalapál a szívem. Minden zajtól megijedek. Már mindenki alszik. Fülelek. Aztán elalszom, és álmomban minden folytatódik tovább. Egy nagy sötét gomolygás ereszkedik rám. Amikor már majdnem összelapít, felsírok. Sötét van. Apám járkál a szobában, arra ébredek.

„Ne sírj mán. Nincs semmi baj”, mondja.

„Ma pászkát eszünk, mert csak azt tudok csinálni”, mondja anyám, amikor hazaérünk. Gallyat törünk a nővéremmel. A vastagabbakat a fészerben én vágom össze baltával. Mire visszaérek, anyám már összegyúrta a lisztet vízzel, megsózza, laposra kinyújtja. A forró plattvasra teszi sülni. Melengetjük a kezünket a tűzhely fölött. Még csípős a tavasz. Apánk tanfolyamon van. Kirúgták a téeszből. Sokáig nem kapott munkát. Volt a talajosoknál. Egy ideig dolgozott a keverőben is. De onnan is kitették. Aztán nem volt, aki vállalta volna a bentlakásos tanfolyamot. Kenderesen képeznek szivattyúkezelőket. A Horthy-kastélyban van a szállás.

„Sose gondoltam volna, hogy egyszer a Kormányzó úrnál lakom”, mondja otthon apám.

Apám lesz az átemelő szivattyú kezelője, de a tanfolyamot neki kell fizetni. És már egy éve nincs kereset. Anyám próbál pénzt csinálni. Kacsát hizlal, libát töm, eladja a csirkét, a tojást. Mindent elad a járási piacon, amit csak lehet. A paszulyt, a hagymát, a krumpli javarészét. Csak az apró meg a hibás marad. Napszámba jár. Éjjel meg kézimunkázik, hímez a háziipari szövetkezetnek. Még a cigányoktól is elfogad segítséget. Rézműves Arankáéktól, akik a mi cigányaink. Vagyis a nagyapáméké. Pedig a magyarok szóba se állnak a cigányokkal. Aranka néha hoz gombát, a disznónak makkot, amit az erdőben lelnek. Segítenek, mert amíg volt, anyám sok mindent adott nekik.

„Maguk nem olyan magyarok, mint a többi”, mondja Aranka.

Anyám Arankát szereti, de a cigányokat nem.

„Apátok most komoly feladatot kap”, mondja anyám. De érzem, nem örül, inkább fél. Azért beszél nekünk, hogy magát meggyőzze. Attól tart, hogy apámnak egyedül kell majd az egész munkát elvállalnia. Nincs senki, aki felváltaná. Akkor éjjel-nappal kinn lesz a Túr-parton. Ennek nem örül anyám. És a fizetés is kevés lesz. Meg így túl nagy a felelősség.

„De most már jobb lesz”, biztat bennünket. „Apátok árasztja majd el tavasszal a rizsföldet vízzel.” A földgyaluk egyengették el a talajt, készítették az alacsony gátakat, csatornákat, vízelvezető árkokat. Nagy vascsöveket fektettek le, és azokra hatalmas csapokat hegesztettek. A csatornákra zsilipeket betonoztak. A zsilipek vaslapját hosszú srófok mozgatták le és fel. Mindegyiket az apám fogja majd szabályozni. Kinyitja a csapokat, felemeli a zsilipeket, beindítja a hangosan pöfögő motort, amely az aggregátort és a szivattyút működteti.

Büszkének kellene lennem az apámra, de nem vagyok az. Félek ezektől a gépektől. Nem bírom elviselni a motor hangját. Undorodom a gépzsírtól, a gázolajtól, a rozsda meg a vaspor szagától.

„Jobb, mint a semmi”, nyugtatja anyámat, „jó lesz az, ne féljél.”

Anyám próbálja elhinni. De nem bízik az egészben. Fél.

„Megtérül ez majd, meglátod”, mondja apám. „A téesznek most rossz éve volt. A munkaegységeket se tudta kifizetni. De nem lesz ez mindig így”, sorolja tovább halkan, egyhangúan, visszafojtottan. Anyám odavágja az asztalhoz a lábost, amelyben puliszkát főz.

„Frászkarikát! Oszt te még ezt el is hiszed, vagy csak engem nézel hülyének? Mer ha elhiszed, akkor nagy baj van az agyaddal”, mondja.

„Meglátjuk. Majd meglátjuk”, mondja apám.

„A vak is azt mondta”, tromfol anyám.

Visszafojtott idegesség van az apám hangjában. A múlt évben készült el a földmunka. Idén már beindul a termelés a kásatelepen. Apám lesz a gépkezelő. Igaz, hogy kinn kell laknia a bódéban éjjel-nappal. Az a népgazdaság érdeke, hogy a gépekre vigyázzon. Nagy értékű szivattyúk lesznek ott. A téesz vezetősége is nagy elvárásokat fűz a rizstermelési ágazat sikeréhez. A párttitkár elvtárs és a tanácselnök elvtárs, akit apám csak Gusztinak hív, már gratulált a kultúrházban a téeszelnöknek. Forradalmi változásnak nevezte a március tizenötödikei ünnepen a kásatelep beindítását.