DANIELA KRIEN

Egyszer majd elmondunk egymásnak mindent

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Daniela Krien: Irgendwann werden wir uns alles erzählen

Diogenes Verlag AG, Zürich, 2022

Első kiadás

Fordította Blaschtik Éva

First published in 2011

Copyright © 2019 by Diogenes Verlag AG, Zurich

All rights reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Blaschtik Éva, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Tabák Miklós

Szerzőfotó © Maurice Haas

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Tönkő Vera

Kézirat-előkészítő Markwarth Ágnes

Korrektor Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-633-317-1

Christiannak, Clarának és Rosának

„S a szerelem lett a világ forrása és

vezérlője;

ám minden útja merő virág és vér,

virág és vér.”

Knut Hamsun: Victoria

1

Nyár van, gyönyörű, forró nyár. A PORTA egy U alakú gazdaság. Közepén a hosszú, szabadon álló kétemeletes lakóház, nagy tetőtérrel; bal kéz felől a pajta: nagy fakapuján elöl bemegyünk, hátul meg ki. Néhány méterrel mögötte alacsony faépület: a fűrészüzem. Rétek és legelők húzódnak egész a folyóig; valamivel följebb, nem sokkal a régi gát előtt, roskadozó fészer. A túlparton meredek domboldal, erdővel sűrűn benőve.

A jobb oldali épületben marhák és tyúkok vannak. Mögötte, egy lábakon álló, fűrészporral és szénával kibélelt faházikóban libák. Egy toldaléképületben, ami a jó harminc méter hosszú istállót további tíz méterrel meghosszabbítja, járművek sorakoznak. Ha balra nézünk, a zöldségeskert szélén a birkaaklot látjuk, egyenesen előre a bekerített réteket meg a vasúti töltést, a sínek mögött pedig, némi távolságban, de még jól kivehetően, a Henner-portát.

A Brendel- és a Henner-porta a település két legnagyobb gazdasága. A Hennernél, azt mondják, még minden úgy van, mint a háború előtt: a bútorok, a kályhák, a padló, a huzatos kis ablakok. Hideg lehet ott télen. Brendelék azért már modernebbek, még központi fűtésük is van. A házba lépve kis előszobába jutunk. Balra és jobbra egy-egy ajtó vezet a konyhába, illetve a lakóhelyiségekbe, szemközt lépcső indul fölfelé; a lépcső mögött ajtó nyílik a zöldségeskertre és a pincébe.

Az alsó szobákban Siegfried, Marianne és Lukas lakik, a fölsőkben Frieda meg Alfred, a tetőtér a miénk, Johannesé és az enyém.

A konyhában, ami a legnagyobb helyiség az egész házban, régi konyhai kályha, amin főzni is lehet. A nagymama, Frieda azonban már rég átszokott a villanytűzhelyre. A székek még Friedánál is öregebbek, ahogy a középen terpeszkedő ebédlőasztal és a behemót tálaló is. Csak a faliszekrények és egy munkalap származik az NDK-s időkből. Minden tiszta és rendes, de állandó a félhomály. Most, nyáron az ablakok többnyire tárva-nyitva. Régi ablakok, forgó gombosok; a keretekről pereg a fehér lakkfesték. Az alacsony mennyezet egyszerre nyomasztó és védelmező.

Siegfried, az apa az asztalnál ül. Az udvaron álló gesztenyefa hatalmas árnyéka csak foszlányokat enged be az alkonyi fényből. Senki nem beszél, a családtagok arca annyira homályba vész, hogy alig ismerem fel őket.

Lassanként a többiek is leülnek. Az anya, Marianne, a nagymama, Frieda, az öreg Alfred, akit régen mindenesnek neveztek volna, a fiúk, Johannes meg Lukas.

Siegfried hüvelyk vastagságú karéjt kanyarít le a durva kenyérből, és megvajazza. Piros színű paprikaszeleteket vesz hozzá, a felesége előre felvágta. Lassan eszik, szótlanul. Aztán elmosolyodik, úgy mondja:

– Jó, hogy most lehet kapni paprikát, nagyon egészséges. Tudtátok? – néz föl, a fejét nem mozdítva.

A fiúk nem válaszolnak. Marianne bólint:

– Hamarosan több is lesz.

Siegfried fogja a paprikás tányért, és Friedának nyújtja:

– Kóstold meg, anya – mondja, bátorítón bólintva.

Az arcokat figyelem, igyekszem megérteni a szabályokat, amelyek szerint itt élnek, még nem régóta vagyok köztük. Egy májusi vasárnap reggelen Johannes azt mondta: „Ma hazaviszlek magammal. A szüleim szeretnének megismerni.” Itt maradtam, azóta nem mentem el. Most június van.

Némán eszünk. Hallom, ahogy a többiek rágnak. Alfredot hallani leginkább. Dünnyög, és közben nem néz Siegfriedre:

– A Liza ma éjjel megborjadzik. Minden jel szerint.

Siegfried bólint, és kinéz az ablakon az istálló felé.

Johannes nehézkesen föláll, lesüti a szemét:

– Elmegyek még egyszer találkozni a haverokkal a városban.

– Csak nem motorral? – kérdezi Marianne, és ő is föláll.

– Üljetek vissza! – az apa hangja most halk, de fenyegető, amit úgy szeretek, de kicsit félek is tőle.

A többiek nem félnek.

– Magaddal viszel, Johannes? – kérdem, tekintetemet a lehajtott fejére tapasztva.

Ő azonban nem néz rám. Nem is válaszol. Még mindig áll, aztán kimegy a helyiségből. Némán.

Országút halad el a két porta mellett, két keskeny ösvény vezet a házakhoz. Az út másik oldalán, mintegy háromszáz méterre a portáktól, terül el a falu. Főutcáját kétoldalt hársfák szegélyezik, amelyek most, júniusban nehéz illatot árasztanak. A folyón átívelő hídtól nem messze áll a Hárs kocsma.

Mögötte, a tavacska körül elrendezve házak és kisebb porták, a posta, a szövetkezeti bolt és a templom. Szűk utcácskák kígyóznak közöttük, további házakhoz és portákhoz vezetnek. A falu közepéről sugárformában kiinduló utak közül az egyik nyílegyenesen két lapos betonépülethez vezet, amelyeket mintha csak véletlenül pottyantottak volna oda a mezőre – ez a helyi téeszközpont. Mögötte ott díszeleg büszkén a nagy, szövetkezeti sertéshizlalda.

Nem akármilyen falu ez. Sem a háború, sem az NDK nem tette tönkre, szokta mondogatni Frieda. Néhány lakóházon és a termelőszövetkezeten kívül nem sok új épület akad. Ilyet már nemigen látni, hétvégenként látogatóba szoktak jönni a városiak, hogy itt sétálgassanak.

Kint az udvaron összevissza szaladgálnak a tyúkok. Marianne elfelejtette bezárni őket. Az egyik felső ablakból kinéz Frieda, és lekiált:

– Marianne, a róka el fogja kapni a tyúkokat, húsz év alatt még mindig nem tanultad meg! Ha besötétedik, a tyúkoknak az ólban a helyük!

Az öreg gesztenyefa az egész házat árnyékba borítja, de Siegfried bejelentette, hogy hamarosan kivágják. Újat akar ültetni, mert az öreg már túl nagy lett.

Marianne elfut a pajta végéig, a fia után néz, ahogyan az elviharzik a fekete lakkozású MZ motorkerékpárján. Elővettem Marianne egyik sálját, és a vállamra terítettem. A ház ajtaja előtt állva figyelem.

– Jól áll – jegyzi meg, amikor visszaér, és még hozzáteszi: – Biztos nem lesz semmi baja.

Én nem aggódom. Ő az, aki nem nyugszik meg addig, amíg Johannes haza nem ér. Az utóbbi időben több halálos baleset is történt az országúton. Johannes egyik barátja is köztük volt. Nyugodtan állok, fújom a cigarettafüstöt a friss levegőbe, aztán segítek a tyúkkergetésben.

Már majdnem éjfél, amikor meghallom a járgány berregését, majd a motor elcsitulását. A padlásszobában megül az egész napi hőség; a nyári ruhámat átváltottam egy fehér hálóingre, amit az egyik nagy ládában találtam a padláson. Friedáé lehetett.

Ha kinézek a hátsó ablakon, a tekintetem előtt kitárul a dimbes-dombos vidék a zúgó folyóval; látom az erdőket meg a teheneket a réteken. Ha előrenézek, az udvart látom, meg a gesztenyefa koronáját, amiben madarak laknak, az oromablakból pedig a legelőkön, a birkaaklon és a vonattöltésen túl a Henner-portát. Csak akkor fogtam föl, milyen szép ez a vidék, amikor beköltöztem ide. Jelen pillanatban el sem tudnék képzelni magamnak jobb helyet.

Most viszont éjjel van, és csak Johannest látom, aki betolja a motorkerékpárját a pajtába, kijön, cigire gyújt, és fölnéz. Nem láthat engem. Leoltottam a villanyt, hogy ne kelljen elviselnem a pókokat, amelyek egyre csak ereszkednek lefelé, átlátszó szálakon a mennyezetről. Irtózom tőlük, és tudom, hogy Johannes nevetségesnek tartja a gyerekes félelmemet.

A városban járt, a művészeknél.

Amikor bejön a szobába, úgy teszek, mintha aludnék. Hanyagul lehajigálja a ruháit a földre, megmossa a fogát, túl gyorsan, mint mindig. Későre jár, és másnap korán kell kelnünk. Megint hazudni fogok, azt mondom, hogy csak a harmadik órára kell bemennem, és végül egyszerűen csak ágyban maradok, amíg Johannes vissza nem jön. Ő már végzős; egy iskolába járunk, ő a tizenkettedik, én a tizedik osztályba. Amikor még anyánál és a nagyszüleimnél laktam, mindennap le kellett jönnöm a hegyről a városkába – háromnegyed órás gyaloglás volt –, majd onnét busszal tovább a járási központba. Összesen kábé egy és egynegyed órába telt. Visszafelé már nem ment ilyen gyorsan, mert hegynek föl kellett másznom.

Rendszerint Johannesszel megyek motoron iskolába, egy ideje azonban ritkábban. Már nem számolom a hiányzásokat. Délelőtt olvasok meg cigizek, délután sokszor furikázunk a vidéken, néha bemegyünk a városba, a művészkávézóba. Ott már sötétedés előtt vodkát meg bort isznak, és folyton dumálnak. Johannesnek ez tetszik, én még nem tudom, mire véljem.

Később fölmegyünk a pókok lakta szobánkba, és szeretkezünk. Johannes leoltja a villanyt, gyengéd és szelíd a takaró alatt, még sosem okozott fájdalmat. Ő az első pasim. Azt hiszem, szeretem.