Előszó

Mindenki ismeri az amerikai álom fogalmát, és a róla szóló történeteket. Nos, Magyarországon, a Kárpát-medencében is megeshet hasonló történet, még akkor is, ha nem kifejezetten a „csilliárdos” meggazdagodásról szól.

Hosszú és sikeres karrier. Minden katonatiszt titkos vágya, hogy egyszer vezethesse a nemzet haderejét, hogy az első számú katona lehessen. Ez a felelősség, elismertség, illetve a jogszabályokban, de főleg a magyar szívbe kódolt kötelesség csak keveseknek adatik meg. Kell hozzá kitartás, elkötelezettség, szerencse, de főleg azok a katonatársak, bajtársak és barátok, akikre mindig és minden körülmény között számíthat az ember.

Egy Borsod vármegyei községből – ahogy nagyapám mondta: „a fatornyos faluból” – elindulva értem el hivatásom csúcsát, tárgyaltam a világ vezető haderőinek parancsnokaival és vezetőivel, hogy eskümhöz méltó módon, életem árán is megvédjem országomat és annak lakosait.

A karrier során méltán lehettem büszke a magyar katonákra, akik mindig számíthatnak egymásra, és számíthat rájuk a nemzet valamennyi polgára, minden magyar ember.

Ez a könyv bepillantást enged a katonák mindennapjaiba saját példáimon keresztül, megmutatva a szakmai, az emberi és a humoros oldalát is a katonai pályának. Ugyanakkor bemutatom a stratégiai és politikai döntéseket, illetve az előkészítésükhöz vezető belső folyamatokat és intrikákat, amelyeknek az emberek csak a végeredményét láthatják. A legfontosabb, hogy a katonák elvégzik a feladatot itthon és külföldön, a gyakorlótéren, katasztrófahelyzetekben árvizeknél, a vörösiszap-katasztrófánál vagy téli veszélyhelyzetben, az illegális migránsválság ideje alatt, a Covid árnyékában, a szomszédban dúló háború hatásainak kezelésében nemzeti és szövetséges ernyő alatt, illetve külföldi missziók embert próbáló küldetéseinek végrehajtása során.

A történetek minősített információt nem tartalmaznak, illetve tűzharcról a magyar katona tradicionálisan nem beszél – így én sem.

Könyvajánló

Út a vezérkarfőnöki beosztásig

Bevezetés

Tizenketten mondhatják el magukról Magyarországon, hogy vezérkarfőnökök voltak. Rengeteg jó történetet tudok a pályáról, de csak a sajátomat tudom hitelesen elmondani. A karrierutak hasonlóak, mindenki lentről kezdte. Van, aki sorkatonaként került a rendszerbe, mert akkoriban még onnan indult a létra, én viszont mint hivatásos katona léptem be.

Az egyik célom a könyvvel, hogy megmutassam: ha Magyarországon valaki ezt a pályát választja, kis szerencsével és kicsi többletenergiával kinyílhat előtte a világ. Ha tehetséges és szorgalmas vagy (na meg szerencsés, ezt mindig hozzá kell tennem), akkor egyszer te is ott ülhetsz a NATO-vezérkarfőnökök között, és amikor döntést kell hozni, elmondhatod a véleményedet. Ez óriási dolog. Szeretném megmutatni a saját példámon keresztül, hogy miért jó katonának lenni. Ez a hivatás egy olyan csoda, amit érdemes kipróbálni, teljesen mindegy a rendfokozat vagy a beosztás.

Amikor az ember az első számú katona lehet az országában, akkor a katonai karrierben nincs feljebb, és nekem mindig ez volt az ars poeticám: én soha nem csináltam semmit visszafelé.

Ha engem megkóstoltak azzal, hogy tegyek meg valamit, ami az én értékítéletem szerint visszalépés, akkor nemet mondtam, vállalva ezzel a döntés minden kockázatát.

Pécsen szolgáltam a sorozatvetőknél, amikor az osztályparancsnokom elküldött, hogy az egyetemet ne levelezőn végezzem. Mindig hálás leszek neki ezért a tanácsért, de az egyetem végeztével nem tudtam visszamenni Pécsre. Két év telt el, és az osztályparancsnok-helyettesi (zászlóaljparancsnok-helyettesi) beosztás helyett vissza akartak küldeni hadműveleti tisztnek a dandártörzsbe. Akkor mondtam először nemet, noha nem tudtam, lesz-e más lehetőségem. Végül sokan segítettek, hogy Tatára kerüljek, és tervezőrészleg-vezető, hadműveletifőnök-helyettes lehessek az ottani lövészdandárnál.

A másik ilyen kiemelt periódus az életemben akkor következett el, amikor a szolnoki 88-asnak lettem a parancsnoka. Akkor jöttünk vissza Afganisztánból. A honvédelmi miniszter is nagyon elégedett volt, mert a német miniszter külön megköszönte neki, ahogy a németekkel bántunk, ahogy segítettük őket, ahogy megoldottuk az erőszakos tüntetés kezelését, ahogy mentettük őket, amikor „matekba” keveredtek a tartományban, ahol én voltam a NATO-rangidős. Jött a telefon egy pénteki napon, hogy hétfőn jelentkeznem kell a miniszternél személyi beszélgetésre.

Felhívtam hát az akkori összhaderőnemi parancsnokot.

– Tábornok úr, tudsz róla?

– Tudok.

– Mit fognak mondani?

– Hogy menj el Debrecenbe parancsnokhelyettesnek.

– Jó az nekem? Kérdezhetek majd?

– Persze, ami kérdésed van, tedd fel nyugodtan.

Így indultam a miniszterhez, miután jól „felpumpáltam” magam. Ott ült velem szemben Hende Csaba miniszter úr és Benkő Tibor vezérkarfőnök úr.

– Úgy gondoljuk, hogy magának Debrecenben van a helye. Menjen el parancsnokhelyettesnek!

– Valami rosszat tettem?

– Nem… Mégis, miért gondolja ezt?

– Most vezetek egy kicsi piros autót, ami lehet, hogy ütött-kopott, de én ülök a kormány mögött. Menjek el egy teherautóba az anyósülésre?

– Nem erről lenne szó, mindent nagyon jól csinál. Pont azért kell elmennie Debrecenbe, mert amit Szolnokon tett, arra ott is szükség van.

– Ezt értem, de helyettesként ugyanazt nem tudom megtenni, amit itt megtehettem parancsnokként. Ha van egy parancsnok, a helyettesnek mindig támogatnia kell a döntéseit. Az a jogköröm, ami Szolnokon megvan, nem lesz meg Debrecenben parancsnokhelyettesként.

Majd megkérdeztem még egy-két dolgot, hogy a feleségemnek lesz-e munkája, hogy lehetséges-e egy ejtőernyős beosztás, lakás-autó stb., mert máshogy nem tudunk költözni. Annyit mondtak, hogy ők ezt mind megoldják, a rendszer képes rá. Akkor tudtam, hogy a beszélgetés lezárult. Nincs más hátra, mint hogy „értettem!”, hiszen katona vagyok, ha ez a döntés, akkor a válasz: „Parancs! Értettem, elmegyek.” Beültem az autóba, jöttem haza, hívtam a családot, hogy kezdjetek el pakolni, mert úgy tűnik, költözünk. Haza se értem Szolnokra, csörgött a telefon. Benkő vezérezredes úr hívott. Innen is látszik, hogy mekkora ember, és mekkora katona.

– Figyelj, Romulusz, veled egyeztettek?

– Nem. Hívtam az ÖHP-parancsnokot, és ő annyit mondott, menjek és kérdezzek.

– Tekintsd meg nem történtnek a beszélgetést.

Így maradtam még parancsnok Szolnokon egy ideig, amíg ki nem mentem a US Army War College-ba, Pennsylvaniába, a Carlisle Barracksba, hogy megszerezzem az amerikai mesterdiplomát. Amikor visszajöttem, a vezérkarhoz kerültem – a Hadműveleti Csoportfőnökségre – mint szárazföldi osztályvezető.

Egy kisfiú a tisztavatáson

Az én nevem sosem volt divatos. „Ruszin is, meg Romulusz is, hát ez biztos nem is igazi magyar!” – kötöttek belém gyakorta, és teszik még ma is az IQ-huszárok. Nagyapám jegyző volt Erdélyben, és még édesapám is ott született 1939-ben. Miatta is döntött úgy a család, hogy a fronttal együtt átjönnek a mai Magyarország területére, hiszen nagyapámat elég erőteljesen keresték. Édesanyám Miskolcon született, ahogy később én is, ezért a fent említett aggodalmaskodókat meg tudom nyugtatni, száz százalékban magyar „termék” vagyok. A nevem valóban érdekes, de gyerekkoromban nem gondoltam sokat róla, mások sem. Akkor is, most is Rominak hív mindenki, aki ismer. Szeretek én is mindenkit a keresztnevén szólítani.

Az 1970-es években voltam gyerek. Édesapám bányász volt, aknász, édesanyám műszaki főelőadó. Borsod vármegyében, Edelényben laktunk, Miskolctól huszonhét kilométerre északra. A faterom az edelényi aknában dolgozott, később pedig Rudolf-telepen. Édesanyám az edelényi földhivatalban. A bányásztelepen rengeteg bányászcsalád lakott, köztük mi is. Meggyőződésem, hogy nagyon jó gyerekkorom volt, szerettem azt a környezetet. Nem számítottunk gazdagnak, abban a rendszerben nehéz is elképzelni, de a faternak volt egy autója, az pedig nem semmi. A mostani rendszámomat nem biztos, hogy meg tudnám mondani, de a Ladáéra emlékszem. „Ezerkettes” Lada, korallpiros, a rendszám PF-43-21. A légkondi is jól működött akkoriban, ha lehúztuk az ablakot. „Csak ne tedd ki a kezed!” – mondta a fater.

Gyerekként kétfajta játékom volt: a foci meg a játék pisztoly.

Mentünk a grundra meg a mezőre a barátokkal. Abban az időben nagy szónak számított, ha volt valakinek focilabdája a baráti körben, így, ha nem is mentem magamtól focizni, akkor is jöttek a barátok: Romi, ugye, odaadod a labdát?

Ez mégiscsak egy hívójel, és nekem se kellett több, hogy elkéredzkedjek otthonról.

– Persze, menj, kisfiam, focizni! – mondta édesanyám.

Aztán este, amikor sötét lett, kiállt a kerítéshez, és hangosan kiabált: „Romi, Kati, gyere haza!”, vagy „Vacsora!”.

Serdülőben fociztam is az Edelényi Bányászban, de akkoriban mindenki kipróbálta ezt a történetet.

Jó gyerek voltam, nagyon rendesen tanultam, kétségbeestem, ha valahogy csak négyest kaptam. Már az általános iskolának is ilyen maximalista szemlélettel vágtam neki, ami később azért kicsit oldódott. Amikor elkezdtem kézilabdázni a középiskolában, nagyon jól ment, szerettem is, de tudtam, hogy nem ez lesz az igazi utam. A főiskolán egyszer esett meg, hogy félévkor 4,5 alatti lett az átlagom, mert rengeteget jártam kézilabdaedzésre és hétvégén meccsekre. Akkor eldöntöttem, hogy befejezem a versenyzést, mert katonatiszt szeretnék lenni, és nem kézilabda-játékos. Ugyanez történt a focival. Éreztem, hogy nem vagyok annyira tehetséges. Alacsony, vézna gyerek voltam, és a nagyobb testfelépítésű fiúk elnyomtak a meccseken. Legbelül tudtam, hogy NB I-es, válogatott focista nem leszek. Foci vagy pisztoly? Ha a foci nem ment, maradt a pisztoly, jelentkeztem hát a Honvéd Kollégiumba.

Emlékszem, tizenhárom-tizennégy éves lehettem, amikor kaptam egy brosúrát a Honvéd Kollégiumról. A borítón kollégisták álltak a Parlament előtt. Az egyik tisztavatáson készült a kép. Ismerős volt ez a fotó, már korábban az emlékezetembe égett. Kisgyerekként édesanyám elvitt egyszer Budapestre, hogy megnézzük az augusztus huszadikai ünnepséget, ami a tisztavatással kezdődött, és a tűzijátékkal ért véget. Bár akkor még nem volt zászlófelvonás, az alaki részét szépen csinálták. Megmaradt bennem a sok fegyelmezett katona a szép egyenruhában, ahogy együtt mozognak, és közben zene szól. Azt a zenét nem lehet semmivel összekeverni. Ha beszélsz a mai tisztekkel, hogy milyen érzés, amikor a Kossuth téren felesküszöl az ország védelmére… Elmondhatom, hogy nekem a mai napig borsódzik a hátam. Ez egy olyan hagyomány a Magyar Honvédség történetében, aminek sosem szabad megszakadnia. Nincs még egy hivatás, ahol ilyen esküt tesznek, és komolyan is gondolják. A rendőrök esküjében az áll, hogy „életem kockáztatásával”, nálunk viszont így szól ez a mondat: „az életem árán is megvédem”. Sokan azt hiszik, ez csak egy formalitás, de ennek a mondatnak igenis más hangsúlya van, hallani azon, ahogy mondják. Meggyőződésem, hogy minden tisztet egy életen át elkísér ez az élmény. Ha keseregnek is bizonyos okokból, megrázzák magukat, és azt mondják: „De basszus, én akkor is erre esküdtem fel!” Ez az érzés már akkor átjött, amikor még csak kívülről néztem az avatást. Az a brosúra mindent eldöntött.

Nagyapám fatornyosnak hívta a falut, ahol felnőttem, mert a templomnak fából volt a tornya. Amikor az ember egy fatornyos faluból felvételizik egy vidéki nagyvárosba, szembesül azzal, hogy az ország minden tájáról jönnek az okosabbnál okosabb gyerekek. Hiába voltam falun jó tanuló, hozzájuk képest nem tudtam bemérni a tudásomat. Azt semmiképp nem gondoltam, hogy egyszerű lesz bekerülnöm a Honvéd Kollégiumba, de utólag kiderült, hogy így történt. Akkor még máshogy nézett ki a felvételi rendszer, csak szóbeliből állt. Emlékszem, a későbbi osztályfőnököm felvételiztetett minket, aki történelemtanár volt.

– Melyik a kedvenc tantárgyad?

– A történelem.

– Mondok két évszámot, és te mondod, hogy mi jut róla eszedbe. Ezerkilencszáztizenhét és ezerkilencszáznegyvenöt.

– Ezerkilencszáztizenhétben volt a februári és az októberi forradalom – vágtam rá rögtön, bár 1987-ben még nagy szocialista forradalomként kellett ezt emlegetni –, ezerkilencszáznegyvenöt február tizenharmadikán Budapest felszabadítása, április negyedikén Magyarország felszabadítása, május nyolcadikán Európában vége a háborúnak, augusztus hatodikán és kilencedikén atombombát dobtak Hirosimára és Nagaszakira, majd szeptember másodikán vége lett a második világháborúnak, ami azért is érdekes, mert szeptember elsején kezdődött Lengyelország megtámadásával, ezerkilencszázharminckilencben.

Erre már csak annyit mondott, hogy köszönik szépen. Történelemből mindig jó voltam, de az is számított, hogy többet akartam beletenni, nem elégedtem meg az egyszerű konzervválasszal.

Felvettek a kollégiumba, azonban Miskolcra is felvételt nyertem a Földes Ferenc Gimnáziumba, és édesanyám azt szerette volna, ha oda megyek. Akkoriban az számított Borsod legmenőbb gimnáziumának. Amikor közöltem anyukámmal, hogy a Honvédot választom, ő mindent megtett, hogy ne menjek el: „De hát, kisfiam, ott a miskolci gimnázium!” Igyekezett lebeszélni, de tudta, hogy úgyis azt teszem majd, amit a fejembe vettem. Persze a kollégium azt jelentette, hogy el kell költöznöm otthonról, ám fiúgyerekként ez nem okozott gondot. Addigra már megromlott a szüleim házassága. Elváltak, de továbbra is együtt éltek. A fater ott maradt velünk. Sokat veszekedtek, még ha kést és tányért nem is dobáltak. Ez állandó feszültséget okozott otthon. Tudat alatt biztosan éreztem, hogy jobb lesz elmenni máshová. Valahol a gyerek is érzi ezt, de fejben csak utólag raktam össze.

A Honvéd Kollégium Egerben működött, és ez 1987-ben nagy távolságnak számított. Busz, vonat, illetve ezek kombinációi, mindez tizennégy évesen. Ha megkérdezik édesanyámat, akkor mindig őszintén elmondja, hogy világéletemben makacs voltam, mint az öszvér. Erre csak az a válaszom, hogy nem is tudom, kitől örökölhettem.

Még a vezérkarfőnöki kinevezésemkor is cukkoltam ezzel, és ő köti az ebet a karóhoz, hogy jobban örült volna, ha orvosként segítek a beteg embereken, még akkor is, ha a büszkeség könnycseppje ott ragyog a szemében. Szerintem azonban jobb, hogy így döntöttem, semmit sem csinálnék másként, bármi bárhogyan is történt.

Tanulmányok

A Honvéd Kollégiumot mi csak Katkónak hívtuk egymás közt. Voltak persze szívatások, de azért nagyon élveztük a kollégista életet. A négy év alatt a rend szeretetét, a pontosságot is beléd nevelik, aminek az egyik eklatáns módja a takarítás. Válogatott, kemény módszerekkel. Egyik este a belső körlet takarításáért felelős csapattal habot lapátoltattak. Történt ugyanis, hogy a nevelőtanár nem értékelte megfelelőre a belső körlet tisztaságát, ezért kivezényelte a felelős szobát annak megismétlésére. Nyíltak az ajtók, hogy mi történik, és aki kinézett, már jöhetett is segíteni. De kíváncsi a kopasz, amíg nem okos! Így történt, hogy minket is befogtak. Olyan hosszú volt a folyosó, a mai gyerekek attól elfáradnának, hogy végigfutnak rajta. Jött a szemle, és hozták a vizet, de nem is vödörben, hanem kukában, hogy kevesebbet kelljen fordulni. Ultrát fel a kőre, felönteni vízzel, seprűvel jól felverni, és kész is a térdig érő hab! Mondanom sem kell, hogy így a tízórás takarodó nem sikerült időre, ez azért annál hosszabb folyamat, de a végére megtanultuk, hogyan kell rendesen rendet tenni, illetve azt is, hogy ne kíváncsiskodj fölöslegesen, mert a végén te is megjárod.

Mindenkinek megvolt a maga heppje, az egyik nevelőtanárnak éppen az, hogy a szobádban lévő kukában nem maradhatott szemét éjszakára. Este úgy kellett lefeküdni, ezzel nincs is gond. Jött a nevelő éjszaka a takarodó után a zseblámpájával, és nézte a kukákat. Amit nem talált rendben, azt felrúgta, és kezdődött a műsor. Nincs takarodó, felkelni, felmosni, összeszedni. Mivel mi igencsak szerettünk aludni, ő meg állandóan felrugdosta a kukát, egyik alkalommal úgy döntöttünk, hogy leragasztjuk az alját. Jött is csarnok elsőre, észlelte a szemetet, és egy kicsit megbillentette a lábával. Nem történt semmi. Próbálta erősebben. A kuka még mindig áll… Így utólag azt kell mondanom, hogy nem volt jó ötlet, mert belevilágított, belerúgott, és úgy felborította, hogy még a linóleum is felszakadt, és mehettünk még azt is megcsináltatni.

A kollégiumban laktunk, de a Dobó Gimnáziumba jártunk. Ment is a dobbantás, leléptünk éjjelente, és hétvégén is több alkalommal. A retorzió igen egyszerű volt, nem mehettünk haza hétvégén. Sokszor előfordult, hogy ennek köszönhetően hat hétig bent hesszeltünk a srácokkal a kollégiumban. Egy kihívás akadt csak: hogyan lesz tiszta ruhád? Mit volt mit tenni, elfogyott minden, mosni kellett! Szépen belement minden a forgótárcsás mosógépekbe, majd lementünk focizni. De a foci sem tizenöt-húsz percig tartott ám! Amikor feljöttem megnézni a mosást, és kivettem a mosógépből a ruhákat, minden egyben volt. Ami szál kijöhetett a gatyámból és zoknikból, az ki is jött, és az egész egyetlen nagy gömbbe tekeredett. Áttettem a centrifugába, hogy legalább vizes ne legyen, aztán leültem az ágyra, és szétvagdostam a madzagokat. Amikor végre hazamehettem, és édesanyám meglátta, ki is fakadt belőle:

– Ez meg mi?

– Mostam – mondtam erre én.

– Kisfiam, többet ne mossál.

Így esett, hogy egyszer mostam életemben, hiszen lehet, hogy makacs vagyok, de szófogadó is. Ettől fogva mindig elkaptam a haverokat, amikor mosni mentek.

– Mész mosni?

– Megyek!

– Mosd már ki ezt is!

Ők kimosták, nekem meg csak hajtogatni kellett, esetleg vasalni. Stokiztuk a ruhákat is, hogy ugyanolyan szélesek legyenek, és elvágólag álljanak a szekrényben, de olyan simán, hogy a légy se tudjon megkapaszkodni az oldalán. Ha otthon voltam, sokszor édesanyám besegített a stokizásba, hogy már csak be kelljen tenni a táskámba a ruhákat, és mehessek vissza a Katkóba. Ilyen apró segítségeket kaptam otthonról.

A nevelőink látták, hogy megindult a honvédség létszámának nagyarányú csökkentése. Bár már akkor sem érte el a hadsereg létszáma a kétszázezer főt, jött a hír, hogy sokan vagyunk, kevesebb kellene. Tizennyolc évesen még nem látod át úgy az életet, de amikor elkezdődött a változás a seregben, a nevelők el akartak küldeni mást is tanulni, hogy legyen alternatív megoldás az életünkben a Magyar Honvédségen kívül is.

Győzködtek, hogy okos vagyok, menjek valami szigorú egyetemre. Mivel szófogadó voltam, végül beadtam a jelentkezést a közgázra, de igazán soha nem fordult meg a fejemben, hogy ne katona legyek. Így a nevelők megnyugodtak, a központi írásbelit is megírtam, ám szóbelizni már nem mentem el. Nekem már akkor is egyértelmű volt, hogy én a katonai pályát szeretném, csak nekik nem. Senki nem tudta, hogy mi következik, és ők igyekeztek biztosítani a jövőnket.

Én a Kossuth Lajos Katonai Főiskolára szerettem volna járni. A főiskola, amely Szentendrén üzemelt, ma már az MH Altiszti Akadémia infrastruktúrájába tartozik. Akkoriban az volt a rendszer, hogy bizonyos pontszám felett, ha Honvéd Kollégiumból érkeztél, csak az egészségügyit és a tesit kellett megcsinálni, és utána felvételt nyertél. Mivel nem voltam rossz tanuló, a katonai főiskolára gyakorlatilag felvételi nélkül felvettek. Mindenképpen parancsnoki szakot akartam végezni, és a három fegyvernem közül (régi terminológiával: lövész, harckocsizó, tüzérség) a tüzér szakra mentem. A katonai főiskola akkor két diplomát is adott, a tüzér mellett földmérő mérnöki diplomát is kaptunk. Ilyen jó diploma akkoriban még a műszaki szakkal járt, annak elvégzésével építőmérnöki diplomát kaphattál, de a műszakiak szakcsapatnak számítanak, nem pedig fegyvernemnek.

Az én évfolyamom volt az első, ahol négy évig tartott a képzés, korábban még hároméves volt. Ez egy gyakorlati meló, csak nappalin lehet elvégezni. Végül kitűnőként diplomáztam a tüzér tanszéken, főhadnagyként. Akkoriban ez is másként működött. Minden tiszt hadnagyként végzett, csak az került ki főhadnagyként, aki mindenből ötöst kapott. Az évfolyamból egyedüliként végeztem főhadnagyként, bár többen is esélyesek voltak rá. Persze a jegyeken kívül más feltételeknek is meg kellett felelni. Most már ez nincs így, mindenki hadnagyi végzettséggel kerül ki az egyetemről.

1995. augusztus 20-án letettem az esküt a Kossuth téren. Még most is borsódzik a hátam, ha rágondolok. Ez egy olyan pillanat számomra, számunkra, amit szerintem semmilyen más szakmában nem élhetsz át.

INTERJÚ

Úgy érzed, hogy az esküt mindig komolyan gondolják a katonák?

Lehet, hogy az elején nem, főleg az alapkiképzés vége felé még nem biztos, hogy átérzik a súlyát. Viszont ha eltöltesz egy kis időt a seregben, és a társaság részévé válsz, ne adj’ isten menned kell a levesbe… Nos, akkor hirtelen nagyon komollyá válik. Az eskünél mindenki emlékszik rá, hogy melyik sorban, hányadik oszlopban állt, ezt soha, de soha nem felejti el, ez beléd ég. A feleségem szokta mondani, hogy ez a top három élmény egyike. A másik két top élményt nem mondom el, mert abból sértődés lenne, hogy mit hagyok ki, nehéz is lenne kiválasztani. Hogy melyik gyereket hogyan rangsorolom, házasságok, missziók, családi események, üdülések, elismerések. Sok olyan élmény van az ember életében, amire biztosan emlékszik élete végéig, de amikor lepereg az életed filmje, ez biztosan benne lesz.

Gondoltad volna, hogy vezérkarfőnök lesz belőled?

Tizennyolc évesen nem jár az ember fejében, hogy vezérkarfőnök legyen, akinek az jár a fejében, ott baj van. Csak az jár a fejedben, hogy jó tiszt akarsz lenni. Hogy mindazt, amit tanultál a főiskolán, a gyakorlatban valósítsd meg, hogy védd meg a hazát. Tisztában voltunk vele, hogy a katonákat – hiszen akkoriban, amikor végeztünk, még volt sorkatonai szolgálat –, illetve rajtuk keresztül az országot nekünk kell felkészíteni.

Előléptetések

A Kossuth téren mindig kétfajta tiszt áll, az egyik azt mondja: „Bárcsak vezérkarfőnök lehetnék!”, a másik pedig azt kéri: „Csak legyek jó szakaszparancsnok!”

Úgy vélem: a második a jó irány.

Mindig az előtted álló feladatra kell koncentrálni, persze, ettől még lehet távlati célod. Ha arra figyelsz, hogy a soron következőt teljesítsd, és utána haladsz tovább, ha minden lépcsőfokot megugrasz, akkor leszel hiteles. Kell parancsnoknak lenni, kell törzsben dolgozni, törzsfőnöknek lenni. Mindig próbáltam irányítani az utamat, hogy szépen haladjak előre, de nem minden rajtad múlik, a külső lehetőségek sokszor adottak. Ezért bizton állíthatom, ahhoz, hogy felérj a szakma csúcsára, óriási szerencse is kell. Tegyél bele apait-anyait, de akkor is szükséges, hogy támogassanak, és hogy jó időben jó helyen legyél.

Az előléptetések sokszor igazságosak, de sokszor igazságtalanok. Nem volt ez másképp az én esetemben sem. A „katona bácsi, adjál jelvényt!” gyermekkori szlogenje mindig igaz, és aki azt mondja, hogy ez nem számít neki, hogy nem érdekli, milyen kitüntetésben részesül, milyen rendfokozatot kap, az vagy hazudik, vagy becsapja önmagát is.

Találkoztam olyanokkal, akik azért nem vágytak előléptetésre, mert tudták, hogy nyelvvizsga és érettségi nélkül nem kaphatnak magasabb rendfokozatot, márpedig nálunk csak az lehet altiszt, aki rendelkezik érettségivel. Ez a minimumkövetelmény. Tiszt akkor válhat belőled, ha diplomád is van, és legalább egy idegen nyelvet középfokon beszélsz.

Míg élek, hálás leszek annak a hölgynek, aki segített abban, hogy találjunk egy iskolát, ahol munka mellett letehették az érettségit a katonáim. Azt is megszerveztük közösen, hogy közben akár misszióba is elmehessenek, és írásban tehessék le az érettségi előtti vizsgákat. Az ápolónők is hasonló helyzetben voltak, ezért egy kórházzal közösen szerveztük az oktatást számukra. Így is akadt olyan, aki nem kért a segítségből. „Ezredes úr, én ezt nem akarom – mondta. – Nem akarok embereket vezetni. Nekem itt van a mesterlövész-fegyverem, én ebben szeretnék kiteljesedni.”

Egy-két ember akadt tehát, aki nem tudott és nem is akart karriert befutni, de erre mondják, hogy a kivétel erősíti a szabályt.

Az előléptetés a többség számára hatalmas mérföldkövet jelentett. Mindenki szereti, ha több csillagja van: a szakmai előmenetel és a presztízs egyaránt fontos. Nálunk a ranglétrán a haladást a következő rendfokozat megszerzése jelenti. A rendfokozat és a beosztás két különböző kategória, viszont jó esetben – noha nem mindig – párhuzamosan futnak egymással. Mostanában már közelítenek egymáshoz, ami egy kiszámítható, működő életpályamodellnél elengedhetetlen. Amikor én kezdtem, lehettem főhadnagyként egy őrnagynak a főnöke, ami rendfokozatok szintjén nem fordulhatna elő, de a beosztásunk így hozta.

A beosztás adja a munka tartalmát, a rendfokozatot pedig magadon viseled. Ha ránézel egy egyenruhára, az olyan, mint egy „hirdetőoszlop”. Látod rajta, hogy honnan jött a katona, mit végzett, milyen kitüntetéseket szerzett. A rendfokozat rendkívüli fontossággal bír az egyén számára, az én olvasatomban ezért kell megadni a presztízsét minden egyes előléptetésnek. Sok előléptetésemhez szép emlék fűződik, egyfajta magasztosság, míg másokra kifejezetten megalázó módon került sor. Éppen ezért jómagam parancsnokként igyekeztem nagyon figyelni arra, hogy a kollégák előléptetése olyan körülmények között történjen, amire büszkén emlékezhetnek vissza.

Élete első tiszti beosztása mindenkit elkísér a sírig. A Kossuth téri tisztavatás olyan pillanat az ember életében, amit még a televízió is közvetít. A rendfokozatot már előző este megkapod, de az Országház előtt kell elmondanod az esküt. Az első tiszti előléptetés a Kossuth téren központilag szervezett, talán ettől ilyen jó, mert nem tud senki önkényesen változtatni rajta.

Amikor vezérkarfőnök lettem, nagyon figyeltem arra, hogy a tisztavatás magasztossága megmaradjon. Még a belső avatáson is. Talán emlékeznek rá a hadnagyok, amikor az egyik évfolyam belső avatásán vettem részt, és átadtam nekik a hadnagyi vállszalagot. Ott helyben kellett megváltoztatnom a lefolyás rendjét. Egyesével kapták meg a rendfokozatot, visszamentek a helyükre, és az ünnepség az eredeti forgatókönyv szerint ment volna tovább. Ekkor odaléptem a mikrofonhoz, hogy mielőtt folytatnánk az ünnepséget, most mindenki tegye fel a rendfokozatot. Ijedt csend lett, ugyanis csak egy csillagot kaptak. A vezetők körében kisebb pánik jelei mutatkoztak. Mondtam nekik, csak nyugalom, ha valakit én előléptetek, akkor az azonnal viselje a rendfokozatot. Nyugodtan tegyék fel azt az egyet a bal vállra, a szív fölé, most elnézem ezt a kis öltözködési szabálysértést, fontosabb, hogy viseljék a tiszti csillagot. Megdolgoztak érte a főiskola négy éve alatt.

Egy másik évfolyam főpróbáján bizony ezért kellett egyszer a Kossuth téren is fekvőtámaszt nyomnom vezérkarfőnökként. Néztem a főpróbát az ország főterén, és látom, hogy az esküt tevők vállán négy csík ékeskedik. Mondom a rangidős vezetőnek:

– Nem volt meg tegnap a belső avatás?

– Jelentem, természetesen megvolt!

– Akkor most itt hadnagyok állnak, ugye?

– Jelentem, igen!

– Akkor ez miért nem látszik a viselt rendfokozaton?

– Jelentem, mert a díszruhát nem adtuk ki, nehogy bekoszolódjon, az ellátmányt a rendfokozatokkal pedig csak holnap kapják meg – jött a válasz.

Aki ismer, tudja, hogy felment bennem a pumpa. Ezek a vezetők nem parancsnoki, hanem fiskális szemlélettel álltak a kérdéshez, és rosszul szerveztek mindent. Azért azt nem hagytam ki, hogy megkérdezzem a tisztelt vezetőtől:

– Te mit szólnál ahhoz, ha most levenném rólad a rendfokozatot, mert vigyázni akarok rá, nehogy koszos legyen?

Mindezek után a mikrofonhoz léptem, a teljes vezetés nevében kértem elnézést az újdonsült tisztkollégáktól, és büntetésből én nyomtam húsz fekvőtámaszt az emelvényen. Ekkor már civilek is voltak a Kossuth téren, akik megtapsoltak, de láttam, hogy a hadnagyoknak is tetszik, hogy valaki figyel rájuk.

A másik legemlékezetesebb előléptetés egy katona életében az első tábornoki kinevezés. A köztársasági elnök adja át a rendfokozatot a Sándor-palotában egy kis ünnepség keretében, ahol a család is jelen lehet. Belépni a köztársasági elnök szentélyébe, és ott átvenni a kinevezési dokumentumot, ez egy újabb alkalom, amelyet biztosan nem felejtesz el soha. Ezt az élményt már jóval kevesebben élhetik át. Ha valaki belengeti, hogy egyszer tábornok leszel, persze nevetve rábólintasz, de nem igazán hiszed el. Elérhetetlennek tűnik. A keresztapám katonaviselt ember volt, ő értette igazán a családból, hogy ez mit is jelentett számomra.

Főhadnagyként végeztem az egyetemen, és először Tapolcára kerültem, majd onnan Pécsre. Pécsen törzsfőnök lettem a sorozatvető osztálynál; ez egy őrnagyi beosztás, én pedig továbbra is csak főhadnagy voltam. Jött a törvény, hogy aki kettővel magasabb beosztást lát el, mint a viselt rendfokozata, azt eggyel elő kell léptetni. Így soron kívül lettem végül százados. Ez óriási dolog, hogy huszonöt évesen, három évvel a főiskola után engem választottak. Jött a személyügyi rendszer, értesítettek a fejleményekről augusztusban, szeptemberben betöltöttem a beosztást, és decemberben érkezett meg a hivatalos előléptetési dokumentum. Így nézett ki akkoriban a személyügyi zűrzavar. Elmentem egyetemre, és kiderült, hogy nem mehetek vissza Pécsre azonos beosztásba. Itt kértem segítséget, hogy ne léptessenek vissza alacsonyabb beosztásba, inkább küldjenek máshová. Így kerültem őrnagyi beosztásban a székesfehérvári Szárazföldi Parancsnokságra.

Egyszer csak jövök be a laktanyába, és mondják a kollégák, hogy menjek le a személyügyre, mert jött valami papírom. Nem akármilyen papír volt, hanem az őrnagyi előléptetésem. Felvettem a papírt, aztán feltettem magamnak a rendfokozatot. Amikor felmentem, a parancsnokom megkérdezte, hogy mit iszunk, de megmondtam neki, hogy azután, hogy magamat kellett előléptetnem, az ő gigája nem fog mozogni.

Aztán teltek-múltak az évek, és én elmentem Tatára. Tatáról Szolnokra törzsfőnöknek a Különleges Műveleti Zászlóaljhoz. Akkor jött az a pillanat, amikor az önálló zászlóaljak rendfokozatát megemelték. A parancsnok alezredes volt, a parancsnokhelyettes és én pedig őrnagyként szolgáltunk. A határozat után a parancsnokból ezredes lett, mi pedig alezredesekké léptünk elő. Ott gondoskodtak arról, hogy az előléptetés magasztos legyen. A teljes zászlóalj személyi állománya előtt vette át a rendfokozatot a mi szuper hármasunk.

Az iraki misszió után a 88-as Könnyű Vegyes parancsnoka lettem alezredesként. Három év kötelező várakozási idő után törvény szerint akkor elő kellett léptetni ezredessé. A 88-as önálló zászlóalj volt, de hivatalosan a 25-ös dandár alá tartozott. Azt egy olyan tábornok vezette, akivel nem volt felhőtlen a viszonyom. Amikor letelt a három év, nem terjesztett fel előléptetésre. Az elöljárói szerv persze figyelmeztette, hogy elmaradt a papírokkal, de ő addig húzta az időt, ameddig csak lehetett.

Berendeltek mindkettőnket egy vezérkarfőnöki értekezletre, és akkor már ő is tudta, hogy nem tarthatja vissza tovább a rendfokozatomat, így az értekezlet előtt, a logisztikai központ egyik folyosóján, a férfivécé előtt feltűzte rám az ezredesi csillagot. Gyakorló egyenruha volt rajtam, és a két hímzett csillag mellett ott fityegett feltűzve a harmadik, amikor beléptünk a vezérkar elé. A tábornok pedig nagyon büszke volt, hogy milyen rugalmasan oldotta meg a helyzetet. Ja, egy vécé előtt négyszemközt előlépni ezredessé, tényleg milyen zseniális…

Talán ez sarkallt leginkább arra, hogy én nagyon figyeljek parancsnokként az alattam szolgálók előléptetéseinek körülményeire, és főleg az alkalom magasztosságára. Zászlóstól felfelé állományilletékes parancsnokként magamnak vindikáltam a jogot, hogy az új rendfokozatot átadjam, nyilvánosan, állománygyűlésen vagy sorakozón. Mindig kilépett elém az ünnepelt, én látványosan leszedtem az előző rendfokozatot, és feltettem a következőt. Nagyot csaptam a nyakára vagy a mellkasára, attól függően, hogy éppen melyik egyenruhát viseltük, hogy viselje egészséggel.

Aki ismer, tudja, hogy mi a véleményem az alkoholról, de nem vagyok absztinens. A hivatalos előléptetés után mindig felhívtam magamhoz az adott tisztet, hogy átessen a csillagáztatás ceremóniáján. Ez azt jelentette, hogy fél órával a munka befejezése előtt fel kellett jönnie az irodámba, ahol három deci égetett szesszel vártam, a pohár alján a csillaggal. Le kellett ülnie, és ki kellett ürítenie a poharat. Közben beszélgettünk, történeteket kellett mesélnie a korábbi rendfokozatairól, majd a szolgálati autó hazavitte. Persze mindegyik kicsit máshogy bírta a szeszt. Van, akinek töltöttem még három decit, de olyan is akadt, akinél a gépjárművezető kolléga felhívott, hogy mondjam meg, hol lakik a katona, mert olyan jó állapotba került, hogy fogalma sem volt, hova vigyék.

Aki absztinens volt, és nem fogyasztott alkoholt, annak kevertünk egy olyan undorító italt, hogy amíg él, emlékezzen rá. Került abba minden: kóla, tej, kávé, kakaópor és társaik. Olyan rossz, hogy az már jó. Amikor többen léptek elő egyszerre, közösen csináltuk mindezt, akkor még jobban ment a sztorizgatás. Meggyőződésem, hogy sokan emlékeznek egy-egy előléptetésre, amit nálam éltek át. Hogy miket meséltek és milyen állapotba kerültek.

Vezérkarfőnökként már csak a közvetlen közelemben szolgálókat léptettem én elő, a többi előléptetést meghagytam a parancsnokoknak, mert ők jobban ismerik a saját katonáikat. Volt olyan kollégám is, aki elment egy másik alakulathoz szolgálni, és amikor ott hivatalosan előléptették, visszajött hozzám Debrecenbe, hogy léptessem elő én is a szokásos módon. De a budapesti szolgálataim során is előfordult, hogy valaki feljött hozzám, hogy adjam át neki én az új rendfokozatát. Ezek a pillanatok örökre velem maradnak.

Videointerjú a tisztavatásról

Hogyan lettem vezérkarfőnök – és hogyan lett vége

A vezérkarfőnököt – csakúgy, mint a tábornokokat – a köztársasági elnök nevezi ki, de a hivatalos beiktatáson részt vesznek az ország közjogi méltóságai is. Az én esetemben a miniszterelnök úr és az országgyűlés elnöke is jelen volt. Amikor kineveznek vezérkarfőnöknek, és a Parlament kupolatermében lengetheted meg a Magyar Honvédség zászlaját, a családod és minden volt parancsnokod, az összes korábbi vezérkarfőnök előtt – azt az élményt soha senki nem veheti el tőled. Az utódomat megfosztották ettől, asztal alatt, hivatalos ceremónia nélkül adták át a vezérkari pozíciót. Talán azért, mert féltek attól, hogy mit mondanék zászlóátadáskor a jelenlévők előtt. Mindegy, hogy mik voltak a körülmények, hogyan váltottak le engem, járt volna a jelenlegi vezérkarfőnöknek is a magasztos kinevezés. És járt volna nekem is a búcsú, hogy a zászlót átadhassam, és lezárhassam ezt a korszakot. Nem így történt. Szerettem volna személyesen elköszönni a katonáktól, de ezt csak levélben tudtam megtenni.

Miután a miniszter megszüntette a szolgálati viszonyomat, a karrierem véget ért. Ha vezérkarfőnök vagy, és felérsz katonaként a csúcsra, onnan már nem tudod folytatni katonaként. Legalábbis az én nézőpontom szerint. Ez a másik ok, amiért íródik most ez a könyv. Amikor e sorokat írom, már lemondott a köztársasági elnök, aki aláírta a felmentésemet. Az biztos, hogy szerette a katonákat, és a katonák is őt, mert ritka, hogy egy köztársasági elnök ennyiszer találkozott volna velük. Figyelt rájuk, és kéthetente, havonta meg is hallgatta a jelentéseket. Ennek ellenére – vagy épp ezért – nem tudok napirendre térni afelett, ami történt.

Igazából senki nem mondta meg a valós okát a felmentésemnek, hivatalos okmányokban pedig pláne nem szerepel indoklás. Ennek nyugodtan utána lehet nézni. Mindez számomra azt jelenti, hogy nem szakmai az indok. Én mindig a legjobb tudásom szerint, a hazám és a katonák érdekeit szem előtt tartva cselekedtem, szolgáltam pályafutásom során. Talán pont ez volt a baj. A szakma, a haderő, az ország és a katonák érdekeit szem előtt tartva mondtam el mindig a véleményem, tettem javaslatokat a tőlem megszokott határozottsággal az esküm szellemében: „Alárendeltjeimet jogaik tiszteletben tartásával vezetem, róluk emberséggel és felelősséggel gondoskodom!”

Az indoklás, ami a sajtóban megjelent… Nos, aki ért a honvédelemhez és a hadművészethez, továbbá ismer engem, csak mosolyogni tud. Nyilván írni kellett valamit, és úgy gondolták, hogy a harcászati és hadműveleti fogalmakat a társadalom egy része úgysem érti, de olyan „katonás” kifejezések, tehát jó kifogásnak tűnnek. Egyszerűen nem működött a kémia, na de ezt mégsem lehet hivatalos indoklásként feltüntetni. A konkrét véleménynyilvánítás a felületes szemlélő számára akadékoskodásnak tűnhet, még akkor is, ha mindig azzal fejeztem be: „Ha elrendeled, végrehajtjuk, mert a katona ezt teszi, de nekem kötelességem nem csak bólogatni, hanem kiemelni azt, ami jó, és azt is, amivel nem értek egyet.”

Meglepetésként ért a felmentés, hiszen hosszabb időre terveztem a kinevezési okmányban foglalt határozott idő miatt, illetve mert soha senki nem jelzett problémát a szolgálatommal kapcsolatban. Hogy fáj-e? Természetesen. Fáj, mert a kitűzött célokat idő hiányában nem tudtam megvalósítani, mert nem tudtam méltó módon elköszönni a katonáktól, a bajtársaktól. Ugyanakkor senki nem veheti el tőlem-tőlünk az eredményeket, amiket elértünk, a bajtársi visszajelzéseket a szolgálat közben és utána is, az erkölcsi és emberi megbecsülést, amit azóta is megkapok az igazi katonáktól és a társadalom szinte minden tagjától, aki ismert vagy dolgozott velem. Köszönöm azoknak, akik lehetővé tették, hogy Magyarország első katonájaként szolgáljak!

Az én esküm egy életre szól, ezért is vállaltam a tartalékos szolgálatot, és ha úgy hozza sors, akkor van itt egy altábornagy, aki képes csapatok vezetésére békében és háborúban egyaránt, illetve érti a stratégiaalkotás szabályait, realitását és végrehajtásának lépéseit a haderő horizontján túl is.

INTERJÚ

Mennyivel előre tudtad, hogy leváltanak?

Semennyivel. A családommal külföldön töltöttem a szabadságomat. Amint hazaérkeztem, hónom alá csaptam a referádát, és mentem a honvédelmi miniszterhez jelenteni. Összekészítettem a kérdéseimet, amelyekre feltétlenül szükségem volt a válaszára, de ezeket már nem tudtam feltenni. Azzal fogadott, hogy rátér rögtön a tárgyra, miszerint megjelent a Magyar Közlönyben, hogy a köztársasági elnök felmentett. Ez történt 2023. április 27-én.

Hogy érezted magad, és mi történt?

Mint akit agyonvertek… A többit majd talán egyszer elmondom. Egy biztos, az én lelkiismeretem tiszta, nyugodtan tudok tükörbe nézni.

Élet a haderőben

A Varsói Szerződésből a NATO-ba

Elvtársként kezdtem, voltam bajtárs, aztán hirtelen urak lettünk. Mindez persze főleg a hivatalos megszólításban volt így, de jól mutatja a rendszerváltást követő ideológiai, kulturális és értékrendváltozást a haderőben.

Még kollégista voltam, amikor elindult a változás, valahol a gyermekkor és a felnőtté válás fordulópontján. Az akkor történtekből nagyon sok mindent csak évek múlva értettem meg igazán, amikor már többet láttam és tudtam. Az ideológiával nem is nagyon akarok foglalkozni, mert sokan megírták már, milyen is volt akkoriban, olyanok, akik felnőttként vettek részt az eseményekben, arra azonban világosan emlékszem, hogy milyen volt a passzív ellenállás, a kommunizmusról alkotott ki nem mondható általános vélemény a katonai iskolákban.

A Magyar Néphadseregben még voltak úgynevezett politikai tisztek, akik gyakorlatilag parancsnokhelyettesi beosztást töltöttek be mint pártszempontból „megbízható” tisztek. Ezek a tisztek nem arról voltak híresek, hogy szakmai szempontból a legélesebb kések lettek volna a fiókban, a hivatásos állomány nem tartotta őket túl sokra. Ezt persze nem lehetett szóvá tenni, mindenki tartott A tanú című filmben is látott fekete autótól, és annak következményeitől. Nem állítom, hogy nem voltak kivételek – persze, hogy voltak –, de azok a politikai tisztek, akik emberek és szakemberek tudtak maradni a politikai tiszti beosztásban is, nem változtattak jelentősen az általános megítélésen. Az általános vélekedés az volt, hogy csak pártérdeket és utasításokat követnek, az ország, a magyar emberek és a szakma mind másodlagosak számukra.

Amikor eljött a rendszerváltás, megszűnt a politikai helyettesi beosztás intézménye. Na, de mi legyen a politikai tisztekkel? Áthelyezték, korkedvezményes nyugdíjba küldték vagy humántiszti beosztásokba helyezték őket. A döntést a sorsukról a Honvéd Kollégiumban is sorakozókon tették közre. Márpedig a kommunizmus ideje alatt, ha az új beosztásodat az állomány előtt hirdették ki, hangosan kellett megköszönni a gondoskodást az „A dolgozó népet szolgálom!” kiáltással. A rendszerváltást követően a „Hazámat szolgálom!” került a szabályzatokba. Amikor a teljes növendéki és nevelői gárda előtt felolvasták a mi politikai tisztünk számára a parancsot, és kihirdették az új beosztását, már az új szabályzat szerinti „Hazámat szolgálom!” kifejezés hagyta el a száját. Ekkor a teljes állományból kitört egy hangos röhögés, önkéntelen válaszként erre az abszurd színjátékra, amit nem kellett tovább csendben tűrnünk. Már nem kellett tartanunk a jól ismert negatív következményektől.

Az erőskezű, központosított vezetéshez szokott haderő hirtelen egyedül találta magát Európa közepén, és választani kellett a négy alapvető modell közül: semleges lesz; tömegpusztító fegyvereket létesít, és az elrettentés stratégiáját választja; fenntart egy teljes spektrumú korszerű, kiképzett haderőt, amely képes megvédeni az országot; vagy csatlakozik egy katonai-politikai szövetséghez, amely a kollektív védelem elvét követve nyújt biztonsági alapot az országnak.

Ma már tudjuk, hogy melyik modell került kiválasztásra és megvalósításra, de a változás nem volt egyszerű. El kellett jutnunk ideológiailag a tömeghadseregből a mai professzionális, békében önkéntesség elvén működő haderőig. Közben a Varsói Szerződésből is ki kellett lépnünk, és átállni a NATO működésére, hogy azok mellett harcoljunk, akik korábban ellenségnek számítottak.

Az elején még működött a sorkötelesség intézménye, így a haderőben kétfajta ember szolgált: aki akart katona lenni, és akit a törvény kényszerített rá. Egy haderő igazi értékét nem csupán a mérete határozza meg. Nyilvánvaló, hogy egy pár tízezres haderő nem nagyon veheti fel a versenyt egy több millióssal, de harcászati szinten más tényezők is befolyásolhatják a kimenetelt. A katonaföldrajz szempontjából Magyarország nincs előnyös helyzetben, és ezen a tényezőn nem is nagyon változtathatunk. Persze lehet műszakilag és infrastrukturálisan fejleszteni az országot, de az Alföld helyére hegyszorost vagy tengert telepíteni még nekünk is kihívás. Éppen ezért úgy kellett átszervezni a haderőt, beszerezni a korszerű fegyvereket, hogy a megfelelő harceljárást követve meg tudja védeni az ország lakosait és területi egységét.

Nagyon fontos a haditechnikai eszközpark, ami főleg pénz kérdése. Mindenki arra törekszik, hogy jobb, modernebb, hatásosabb eszköze legyen, mint a szemben álló félnek. A Magyar Honvédségnek a Varsói Szerződéstől a NATO-csatlakozásig a megöröklött eszközökből kellett kihoznia a maximumot. Ebben a magyar katona tradicionálisan jó volt. Jónak kellett lennie, mert évtizedekig nem került sor modernizálásra. Gyakorlatilag három olyan terület volt, ahol megjelentek új eszközök. Az első a MISTRAL légvédelmi rakétarendszer – kicsi magyar hozzáadott értékkel, amikor a Mercedes teherautóra szereltük az indítóállványt –, aminek hatékonyságát most nem értékelem. A második, legelhíresültebb és valódi értéket képviselő váltás a vadászgépcsere MiG-ről Gripenre. A harmadik újítást a különleges műveleti egység létrejöttével vezették be, akik számára igyekeztünk korszerű fegyvereket biztosítani.

A 2010-es évek második fele már tényleges minőségi változást hozott a fegyverrendszerben. Harckocsi, önjáró löveg, kis- és közepes helikopter, gyalogsági harcjármű, légvédelmi rakétarendszer, elsődleges és másodlagos kézifegyver – hogy csak a legfontosabb és a könyv írásának pillanatában bejelentett fejlesztéseket említsem. Amíg ez be nem következett, kizárólag a hivatásos katonák hozzáállása segített abban, hogy a nemzetközi közös munkák során ne kelljen szégyenkeznünk.

Az első igazi nemzetközi gyakorlaton sorozatvető-üteg első tisztként vettem részt. Egy olasz önjáró tüzér alegységgel közösen hajtottunk végre éles tűzfeladatokat itthon, a központi gyakorló- és lőtéren. Csodálattal néztük a NATO-technológiát. Volt tűzvezető rendszerük, hadtápkiszolgálás: megérkezett az áhított Nyugat a mi kis világunkba. Nálunk akkoriban nem volt rendszeresítve tűzvezető rendszer, alapvetően grafikus és számoló eljárással állapítottuk meg a kezdő elemeket és a javításokat a tűzfeladatok során. Volt egy nagyon okos, tehetséges tiszt az osztálynál[1] – a parancsnokhelyettes –, aki nemcsak végrehajtási szinten, hanem a matematikai alapokkal együtt ismerte a lőelemek kiszámolásának eljárását. Ekkor még voltak sorkatonák is, és a parancsnokhelyettes keresett köztük egy programozót. Írnok is lett belőle nagyon hamar, aki az iránymutatás alapján megírta a programot egy XT laptopon. Még külön lemez kellett az indításhoz, és külön lemez a programhoz. A számítógépet persze nem a haderő biztosította, hanem a tiszti állomány leleményesen megoldotta valahogy (hogy hogyan, azt nyilván csak az ügyvédem jelenlétében árulnám el). A lőelemszámítást elvégeztük ezzel párhuzamosan kézi módszerrel is, mert ezek a gépek még meg-megálltak, lefagytak, nem volt eleinte szünetmentes tápegységünk, sőt az áramot is aggregátor biztosította.

Az aggregátor telepítése önmagában kihívást jelentett, időt és energiát követelt, ráadásul el is kellett ásnunk, hogy a zaj a lehető legkisebb legyen. Akkoriban egy olyan egyszerű alkatrész hiánya, mint a gyújtógyertya a motorban, komoly fejtörést okozott. Le is buktunk egyszer, amikor a dandárparancsnok megnézte az egyik gyakorlatunkat, és látta, hogy a PU–2[2] kezelőállománya a megérkezést követően leállítja a tehergépkocsit, lebillenti a fülkét, hogy hozzáférjen a motorhoz, és veszi ki a gyertyát, majd rohan a kidolgozókhoz, akik telepítik az aggregátort, és odaadja nekik az indításhoz. A dandárparancsnok értetlenül állt, odafordult az osztályparancsnokhoz:

– Hát ti meg mit csináltok?

– Jelentem, mivel csak ennyi üzemképes gyertyánk van, és nem jó, ha nem megy minden henger a gépjárműben, áram meg kell a vezetési pontra, csak így tudjuk megoldani. De nyomja nyugodtan a stoppert, tábornok úr, kiváló szintidőn belül leszünk álcázással együtt.

Érdekes, utána a gyertyaproblémánk megszűnt, valahogy mégis talált a logisztika elegendő jó alkatrészt.

Az eszközöket máskor is kreatívan kellett használnunk. A sorozatvetőknél így működött ez a „Katyusa” esetében is. Ez egy olyan harci gép, aminek teljes feltöltésénél negyven darab százkilós rakéta van a csőtömegben. Nem veszélytelen. A kialakult módszer ezért a külső indítás volt, ami azt jelentette, hogy miután a harci gép beállt a tüzelőállásba, és megtörtént az irányzás, az indítómechanizmust – amely kilövi a rakétákat – egy hosszú kábellel a lőiránytól eltérő irányba mintegy ötven-száz méterre el kellett vinni. Miután a kezelőállomány odarohant, a parancsra elindultak a rakéták a cél felé. A tűzfeladatot követően visszarohantak, jött a bontás és a tüzelőállás elhagyása. Ez mind-mind időt igényel – az idő pedig életekbe kerülhet. Ez volt a legnagyobb hatótávolságú tüzérségi eszközünk, a szemben álló fél nyilván keresi, hogy megsemmisítse. A harci gép képes volt arra is, hogy a fülkéből történjen meg az indítás, elkerülve a rohangálás miatti időveszteséget, de ezt az elöljárók biztonsági okokból nem engedték. Problémásnak találták, hogy ekkor a rakéták a fülkében ülő kezelőállomány feje felett indultak. Volt azonban egy kreatívan gondolkodó parancsnokhelyettese a dandárnak, akinek fő feladata pont a kiképzés volt, őt fűztük meg.

– Alezredes úr, kérek engedélyt a fülkéből történő indítás kipróbálásához.

– Miért akarod ezt, Romulusz?

– Mert rengeteg időt veszítünk, a tüzérségi tűzzel szemben támasztott követelmény pedig az, hogy legyen időbeni, hatásos és pontos. Az időfaktoron tudnánk csiszolni.

– De nem engedi a szabályzat, százados úr!

– Jelentem, én ilyet egyetlen szabályzatban sem találtam, ez csak szájhagyomány. Ha alezredes úr sem talál ilyet, akkor végrehajtom az első indítást egyedül, és ha sikerül, akkor utána csinálhatja mindenki.

– Rendben.

És így is lett. Ezért, amikor a már említett olasz üteggel mentünk közös gyakorlatra, a fenti három követelményben, melyeket az alezredes úrnak is felsoroltam, nem volt szégyenkeznivalónk. És később sem.

Megtanultuk az új harcászati jeleket, hogy a térképkészítésnél értse mindenki, mit szeretnénk elérni, és megváltozott a színünk is a térképen: pirosról kékre váltottunk. Meg kellett ismerni a NATO-doktrínákat minden szinten. De a haditechnika mellett talán a legjelentősebb különbség a Varsói Szerződés és NATO között a vezetéselméletről alkotott elképzelésük. A nyugati hadikultúra bizonyos döntési felelősségeket és jogköröket alacsonyabb szintre delegál. Ez nagyon lényeges különbség, amiről rengeteget lehetne beszélni, és a mai napig nem sikerült teljesen magunkévá tenni ezt a fajta gondolkodást a teljes haderő szintjén. Hamar felismertük, hogy a magas rangú tisztek nagyon alacsony szintű problémákkal foglalkoztak, és általában az ellenőrzést is csak ott hajtották végre, mert az volt kényelmes számukra. Még a főiskolán is emlegették azt a páncéltörő ezredparancsnokot, aki az előkészített tüzelőállás ellenőrzésekor letérdelt, hogy megnézze, jól lehet-e irányozni. A NATO-ban ez kimondottan nem az ő dolga, sőt! Azért van a löveg-, szakasz- vagy maximum a századparancsnok, hogy megtanítsa, begyakoroltassa az állományt erre is.