BÍRÓ SZABOLCS

ANJOUK

IX. RÉSZ

A pusztulás dala
– részlet –

ATHENAEUM

A szerző a regény írásának idején
a Kisebbségi Kulturális Alap
alkotói ösztöndíjában részesült.

© Bíró Szabolcs, 2025
© Athenaeum Kiadó, 2025

A borító Bodnár Balázs grafikájának felhasználásával készült.

Minden jog fenntartva

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
athenaeum.hu
facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 523 4

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória
Szerkesztő: Peiker Éva
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borító: Földi Andrea
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Bíró Gábor, Böszörményi Gyula, Csikász Lajos, Huszár László, Nemere István, Rozsnyai János, Spišák Pál és Urbánszki László emlékére

„És nem vesz rajtuk erőt a halál.
Olybá vétetnek majd a pőre holtak,
Mint lakói a szélnek s esti holdnak;
Míg csontvázuk letisztogatva korhad,
Csillag gyúl ki könyökön s lábfejen;
Ki elveszti eszét, majd észre tér,
Ki tengerbe vész, ismét partot ér;
Szeretők halnak, él a szerelem;
És nem vesz rajtuk erőt a halál.”

Dylan Thomas: És nem vesz rajtuk erőt a halál
(Kálnoky László fordítása)

A hónapok elnevezése
a XIV. században

Január – Boldogasszony hava

Február – Böjtelő hava

Március – Böjtmás hava

Április – Szent György hava

Május – Pünkösd hava

Június – Szent Iván hava

Július – Szent Jakab hava

Augusztus – Kisasszony hava

Szeptember – Szent Mihály hava

Október – Mindszent hava

November – Szent András hava

December – Karácsony hava

Első epizód
Testvérbosszú

1. fejezet

Az Úr 1347. éve
Karácsony havának 20. napja
Foligno, Itália

Anjou Lajos úgy ült ott, a folignói vár lovagtermének díszhelyén, mintha csak a saját trónusán foglalna helyet odahaza, Budán, Visegrádon vagy épp Diósgyőrben. Vendéglátója, a tiszteletre méltó Ugolino da Trinci úr bársonypárnás karszéke legalább olyan kényelmes volt, mint saját trónusainak bármelyike, ahogy az előtte térdeplő perugiai követség is ugyanolyan engedelmesen hajbókolt neki, mint a saját alattvalói.

Pedig Itáliának ezen a részén nem ő volt az úr, és nem is fenyegetett a veszély, hogy valaha is ő lesz: Foligno még éppen északra esett a Nápolyi Királyságtól. Lajost itt egyrészt saját jogán, mint magyar királyt tisztelték, akinek eddigre óriásira duzzadt serege várakozott viszonylag szétszórva arra, hogy ellenséges területre léphessen, és megmutathassa, mit tud. Másfelől nagy volt rá az esély, hogy ez a magyar király hetek, vagy legfeljebb néhány hónap múlva Nápoly trónjára is felül, és akkor Szicília és Jeruzsálem királyát is tisztelniük kell a személyében – még ha Szicília szigete és Jeruzsálem városa valójában nem is lesz az övé. Ha Anjou Lajos bosszúhadjárata – amit öccse, András herceg aljas meggyilkolása okán indított – sikeres lesz, úgy egy kézben összpontosul észak és dél, azaz a Magyar Királyság és a Nápolyi Királyság olyan lesz együtt, akár egy harapófogó feje. Tudta ezt egész Itália, ahogy ettől rettegett Avignonban a szentszék is. Így került hát Foligno ősi városába Perugia díszes követsége, akik, miután egyeztettek a firenzeiekkel, egész Toszkána nevében álltak ki a magyar uralkodó színe elé, hogy miután a neki kijáró tisztelettel köszöntötték, kéréseiket és javaslataikat tolmácsolják neki.

De hogy került ide Lajos maga?

Böjtmás hava óta csorogtak be magyar fegyveres hadak északról az Appennini-félszigetre: hol egy hatvan lovasból álló kompánia, hol száz, kétszáz tegzes, máskor megint csupán néhány tucat hadfi. Békésen poroszkáltak városról városra, az előre megbeszélt útiterv szerint haladva. Velence szárazföldi területeit persze gondosan kikerülték, hiszen a Kalmárköztársasággal béke még nem köttetett, csupán fegyvernyugvás állt fenn.

Nyáron már volt olyan is, hogy ezer katona menetelt el az észak-itáliai városok határában, de szigorú parancs tiltotta, hogy bármely településhez akár csak egy ujjal is hozzáérjenek, így a lakosságnak nem volt semmi félnivalója, miközben kíváncsian figyelték a magyar király tarka hadinépének felvonulását.

– Ne merészeljétek Lajos király rossz hírét kelteni a viselkedésetekkel! – hangzott el a gyakori figyelmeztetés a kapitányok és hadnagyok szájából. – Ez a zászlóalj itt és most a Magyar Királyság. Mutassatok hát példát mindenkinek!

Az uralkodó – és persze a királyi tanács – jól tudta azt is, hogy ilyen kis létszámú csapatokat sokkal könnyebb kordában tartani és békében végigmasíroztatni az ellenséges területig, mint egy több ezres, netán több tízezres ármádiát. Hogy tehát a magyar üggyel rokonszenvező talján városoknak valóban ne legyen semmi félnivalója, és hogy az élelmezés se jelentsen gondot, a magyar sereg így, kisebb-nagyobb egységekben kelt át előbb a Német–Római Császárság, aztán az Egyházi Állam területein, hogy majd csak a Világítótornyon inneni Szicílai Királyság, azaz Nápoly – vagy ahogy a legtöbben leegyszerűsítve mondták: Apulia – területén egyesüljenek, győzhetetlen haddá duzzadva.

Anjou Lajos kelt útra utolsóként, és amikor Szent András havának derekán megjelent barátja, Cillei Ulrik vára alatt, a vele együtt vonuló bandérium még alig volt nagyobb egy hétköznapi uralkodói kíséretnél. A Cilli várában tartott pompás vendégség után ehhez az alig ezer lovasból álló hadhoz jó néhány német és osztrák lovag csatlakozott, hogy segítsék Lajost szent küldetése, a jogos testvérbosszú végrehajtásában.

Erőltetett menetben haladtak, nem időztek sokat sehol, habár a rendkívül gondos diplomáciai előkészítésnek hála a magyar királyt jóformán mindenhol tárt karokkal, lakomával, ajándékokkal és az ügyéhez csatlakozni kívánó fegyveres erőkkel várták.

Udinében az aquileiai pátriárka adott lakomát a tiszteletére, Szent András havának utolsó hetében. Karácsony havának másnapján aztán a sereg elhagyta Sacilét, egy nappal később pedig már a jól erődített Cittadellában pihentek meg. Megint egy nappal később Lajos már Vicenzába, a Della Scalák városába lovagolt be, hogy rögtön utána Veronába érkezzen. A dúsgazdag Della Scalák háromszáz kiváló lovassal járultak hozzá a hadjárat sikeréhez, s ez a megerősödött sereg innen egyenest délnek fordult: átkeltek a Pó folyón, és a hónap tizedik napján már Modenában abrakoltattak.

Addigra sikeresen beértek egynéhány korábban előreküldött hadtestet, és jó pár zsoldos kompánia is csatlakozott hozzájuk, így amikor Modenában előállt egy bizonyos Filippo Gonzaga úr, hogy ő százötven lovasával mostantól Lajos árnyékát követi, a liliomos lobogó alatt közel négyezren nyargaltak tovább. Előbb persze még Modena ura, Obizzo d’Este ajándékokkal halmozta el Anjou Lajost – hogy aztán másnap Bologna ura, Giacomo Pepoli ünnepélyesen kijelentse, az ő területein e sereg tagjai semmiért sem fizethetnek. Cserébe Lajos lovaggá ütötte Giacomo egyik nagyra becsült rokonát, Matteò Pepolit.

Bolognát elhagyva egy időre alább szállt ez a pompás hangulat. Romagnán mindenre készen, karddal a kézben kelt át a sereg, de a térség városai nem támadtak rájuk, mindössze rendkívül hideg fogadtatásban részesítették őket: kapuikat zárva tartották előttük, nem ünnepeltek, és sehol sem sietett díszes követség a magyar király elé.

Aztán azonban jött sorra Forli, Cesena, Rimini, Urbino, és minden korábbit felülmúló fogadások, táncmulatságok, lakomák, ünnepségek. Firenze száztagú követséggel járult Lajos elé, de jöttek sorra a térség legnagyobb, leggazdagabb urai is, a király pedig két kézzel osztogatta a lovagi öveket és a különféle tisztségeket – amelyeknek persze majd csak akkor lesz valós súlya, amikor ő elfoglalja jogos örökségeként a nápolyi trónt. Hogy pedig ez megtörténhessen, százával özönlöttek zászlaja alá a gyalogos és lovas katonák, miközben az ezzel a feladattal megbízott emberei minden létező zsoldos egységet igyekeztek felfogadni. Márpedig errefelé akadt bőven német vértes, itáliai lándzsás, sőt angol hosszúíjász is. A talján városok nemegyszer fogtak fegyvert egymás ellen mindenféle kínos ügyek miatt, és akkor jobb szerették zsoldosokkal megvívni a háborúikat. Ezek a mindenfelé csámborgó, munka híján gyakran a szerencsétlen népen élősködő kompániák örömest jöttek verekedni a magyar zászló alá is – mint bárhová, ahol megfizették véres mesterségüket.

Így érkezett meg tehát Anjou Lajos Folignóba, a legdélibb, még barátságos városba, ahol négy nappal Szenteste előtt Perugia díszes követségének dicséreteit hallgatta. Addigra már borzasztóan fáradtnak érezte magát: egyetlen hónap alatt sikerült végignyargalnia fél Itálián, egy csepp kiontott vér nélkül, számos politikai szövetségest szerezve, megfogadva édesanyja bölcs tanácsát. Erzsébet királyné ötlete volt ugyanis az a sok ajándékozás és lovaggá ütés, azaz egy megbízható politikai erő kiépítése Itália dühödt felperzselése helyett.

– Csak Nápollyal szemben van elszámolnivalónk, fiam – intette Piast Erzsébet. – Nem mindegy, hogy barbár hódítóként vagy dicsőséges lovagkirályként vonulsz-e fel előttük.

Márpedig a lovagkirály híre addigra szárnyra kelt a keresztény királyságokban, ez a perugiai követség ékes szónoklatából egykettőre kiderült. Ragyogó fényes csillagnak nevezték Lajost, aki egész Itáliára reáveti sugarait, és fényével minden más csillogást elhomályosít. Az ifjú uralkodó alig győzte elrejteni a mosolyát a túlzó dicséretek hallatán – és miközben a teste valóban fáradt volt, a szívében csak úgy lobogott a tűz.

A perugiai követségből újabb három előkelőt ütött lovaggá, és amikor már azzal számolt, hogy lassan visszavonulhat a szállására, akkor jelentették be neki, hogy VI. Kelemen pápa követe, Bertrand bíboros is megérkezett a városba.

– Halasszuk-e holnapra ezt a találkozót, felség? – hajolt hozzá közel Garai János veszprémi püspök, aki addig a követségeket fogadta, és aki többször is az uralkodó helyett, az ő nevében válaszolt a felszólalóknak. – Bizonnyal el tudjuk napolni a bíboros meghallgatását.

– Nem szükséges – mondta Lajos, és a püspöknek feltűnt, hogy különös fény gyúl a szemében. – Legyünk túl rajta ma! Most! Holnap már nem a pápa intelmeivel kívánom elpocsékolni a napomat…

Így tehát hamarosan a terembe lépett őszentsége követe. Az idősödő Bertrand bíboros pontosan a neki kijáró tisztelettel köszöntötte a királyt, de a száját egyetlen hízelgő jelzővel sem hagyta el több, mint amennyi feltétlenül szükséges volt. Ő természetesen nem nevezte Lajost semmiféle csillagnak, nem idézte a nagyszerű Boccaccio róla írt dicsérő sorait, és semmi szín alatt nem mondott volna olyat neki, mint amivel az egyik firenzei szónok üdvözölte hadba vonulását, tudniillik hogy Benedictus, qui venit in nomine Domini.‍¹ Helyette nagyon is hamar rátért arra, hogy felidézze a pápa korábbi leveleit, kifejezésre juttatva Róma püspöke és az egész anyaszentegyház nemtetszését az üggyel kapcsolatban.

– Őszentsége nevében sokadszor kérlek, Lajos király – hangoztatta erélyesen –, mi több, nem csupán kérlek, hanem utasítalak is: ne állj bosszút felséges öcséd haláláért a nápolyi királyi ház tagjain, akik a szentegyház odaadó hívei, és ne ragadtasd magad olyan dologra, mely istensértéssel, vagy az egyház kárával járna! Rég kiderült, hogy a bűnösök csak ketten voltak, s azok is elvették büntetésüket, a többi mind ártatlan!

– Sértegetni próbálsz, vagy inkább megnevettetni, eminenciás uram? – csattant fel Lajos. – Ahol te kettőről szólsz, ott kétszáz értendő! De nem kell félned: az én jövetelem nem lesz az egyház kárára. Nápoly trónusa fenséges nagyatyám után jogos örökségemet képezi. S ha visszaszerzem az uralmat, amit Isten segítségével elérni törekszem, úgy az egyházzal szemben mindennek megfelelek, amit az igazság szerint tennem kell.

– Úgy tetszik, emlékeztetnem kell rá felségedet – vetette ellen a bíboros –, hogy az egyház tulajdonában lévő királyságban eleve senki sem lehet király az egyház jóváhagyása nélkül!

– Köszönöm a figyelmeztetést, Bertrand bíboros! – meredt rá fagyos mosollyal Anjou Lajos. – Cserébe hadd emlékeztesselek én is valamire: őszentsége végső soron maga is kivette a részét testvéröcsém csúf végzetéből, amikor évekig húzta-halasztotta a koronázását. Holott Nápoly királyi koronáját úgy adta el, mint egy közönséges piaci kofa. Persze jó nagy árat szabott érte, kongtak is utána a magyar ércbányák…

Bertrand bíboros erre jóformán csak hápogni tudott, aztán megint az istensértést emlegette, mire Lajos magabiztosan felcsattant, Jób könyvét idézve:

– Nem látja-e Isten az útjaimat, és nem számlálja-e minden lépésemet? Ebben az ügyben egyedül neki tartozom számadással!

– Lajos király, meg kell mondanom, hogy…

– Nem, bíboros úr! – vágott a szavába az uralkodó. – Most én beszélek. Azt hiszed tán, hogy nem tudok a pápa leveleiről, amiket nyalábszámra küldött itáliai híveimhez? Alig győzte inteni őket, hogy semmiféle segítséget ne nyújtsanak a magyaroknak. Hogy ne segítsenek engem jogos bosszúm végrehajtásában. Még a nevetséges csodafegyverét is készenlétbe helyezte ellenem. Igen, erről is tudok, hiába meresztesz akkora szemeket, bíboros uram: XXII. János pápa bullája kiközösítéssel sújtja mindazokat, akik a Szentszék hűbérbirtoka, a Szicíliai Királyság ellen támadnának. Csakhogy ezzel engem nem lehet megfenyegetni: az igazságtalan kiközösítésre keveset adok, mert Isten, aki nagyobb a pápánál, tudja, hogy vállalkozásom igazságos! De ne félj, excellenciás uram: ismételten ígérem, gondom lesz rá, hogy megjelenésemből a Mezzogiornóban az egyházra lehetőleg semminemű kár ne háramoljon. Ámde miután meggyőződtem róla, hogy más úton-módon elégtételt nem nyerhetek, immár el van határozva, hogy Isten segítségével fegyverrel védem meg igaz ügyünket. Térj hát vissza Avignonba, Bertrand bíboros, és számolj be őszentségének arról, amit ma itt láttál és hallottál! Előtte nyugodtan pihend ki magad, egyél, igyál, amennyi csak jólesik! Hallottuk, hogy micsoda szörnyű éhínség sújtotta e vidékeket az elmúlt évben: egyes urak már fűből sütött kenyérre fanyalodtak, nehogy éhen pusztuljanak. Nálunk rendes gabonából őrölték a lisztet a cipókhoz. Akad marhahús, bor is, élvezd ki bátran, később majd meggyónod! Azután fordulj vissza pontosan abba az irányba, amelyikből jöttél, és mondd meg a pápa őszentségének: a magyar király felkészült rá, hogy bosszút álljon a calabriai hercegért, hogy térdre kényszerítse minden ellenségét, és hogy magához ragadja a hatalmat Nápolyban!

Amikor Bertrand bíboros füstölögve odébbállt, a magyar főurak őszinte hévvel, a helybéli nemesek pedig némileg megnyúlt és színét vesztett ábrázattal, de azért jól hallhatóan gratuláltak a királynak szikrázó kiállásáért. Nem sokra rá végre Lajos is kivonulhatott a teremből, hogy napszállta előtt még egyeztessen a vezéreivel. Jó idő eltelt már a bíborossal való szóváltás óta, de Poháros Péter, ez a mintegy márványból kifaragott udvari lovag ekkor még mindig nem tudta letörölni képéről az elégedett vigyort – holott nem volt szokása a folytonos mosolygás.

– Holnap induljanak a futárok! – adta ki Lajos király az aznapi utolsó parancsát a fővezéri sátorban, amit annak dacára is felállítottak számára minden egyes este, ha éppen az adott város legszebb palotájában kapta meg használatra a fejedelmi ágyasházat. – Mielőtt a sereggel átkelnénk Nápoly határán, Apulia lakossága tudja meg: én csakis a bűnösök megfenyítésére jöttem ide, akiknek pedig nincs részük az öcsém meggyilkolásában, azoknak nincs is mitől félniük, sőt ellenkezőleg, forduljanak és csatlakozzanak hozzám bizalommal!

Dolgára ment az írnok, távoztak a futárok, Lajos pedig odafordult egykori nevelőjéhez:

– Elmondanád végre, hogy mi tetszik annyira, Poháros mester? Vagy csak gutaütést kaptál ebben az enyhe itáliai télben, azért vágsz ilyen pofát?

Volt idő, amikor Poháros Péter jó alaposan megvesszőzhette volna Anjou Lajost az efféle beszédért. De akkor Lajos még csak taknyos kis herceg volt, ő pedig keménykezű tanítómester, akinek nemcsak előjoga volt a vesszőzés, hanem olyasmi, amit egyenesen el is vártak tőle a kúrián. Ha most a térdére fektetné Lajost, hogy kiporolja a hátsó felét, fő- és jószágvesztésre ítélnék egy szempillantás alatt.

– Volt egyszer egy ember, egy bizonyos Julius Caesar – mondta a férfi továbbra is a bajsza alatt vigyorogva.

– Tudom – felelte a király –, jól emlékszem rá, sokat beszéltünk róla süldő koromban.

– Emlékszel arra is, felség – folytatta Poháros –, amikor ez a Caesar sorsdöntő elhatározásra jutott? Amikor átlépett a Rubiconon, ettől a helytől, ahol most vagyunk, nem is olyan messze, s azt mondotta, a kocka el van vetve?

– Emlékszem – bólintott fáradtan, halványvörös szemmel a király, de ennél többet nem mondott, mert most már érteni akarta, mire kíván kilyukadni első udvari lovagja.

– Tisztában vagyok a képességeiddel, felséges uram – szólt a férfi –, de a mai szónoklatod még így is meglepett. Huszonegy esztendőd dacára olyan vakmerően beszéltél a pápa követével, ahogy aligha merne bárki más. Innen azonban már nincs visszaút. Átlépted a magad Rubiconját. S ha ezután valóban átlépjük a királyság határát, akkor…

– Alea iacta est – mosolyodott el sötéten Anjou Lajos. – Tölts egy kis bort, barátom!

2. fejezet

A királyi fősereggel tartottak. Abban a didergető Szent András havi időben előbb szinte nyílegyenesen átszelték Szlavóniát, aztán még éppen azelőtt sikerült összeakadniuk az uralkodói bandériummal, hogy az átkelt volna a Magyar Királyság nyugati határán. Cilliben már megnyugodhattak: habár Itália sem Lorenzo, sem Richardus szemében nem számított idegen terepnek, azért sokkal magabiztosabbak voltak így, hogy nem nekik maguknak kell meglelniük az utat a messzi Nápolyig. Arról nem is beszélve, hogy ezt a távot általában még csak nem is szárazföldön, hanem hajóval volt szokás megtenni…

Bátor Szilárd reményteli büszkeséggel tekintett végig a csapatán, ezen a derék nyolcadbandériumon. Először vezetett hadtestet lovagként, a hátára szíjazott pajzson saját címerével – a vörös mezőben csillogó ezüst üllővel –, és talán még sohasem kelt útra ilyen nagy reményekkel, mint most. A hosszú, kemény meneteléshez rég hozzászokott, hiszen volt már benne része többször is. Egyedül az volt újdonság számára, hogy estére mindennap elég cudarul megfájdult a háta.

– Túl vagy a harmincötödik éveden, uram – mondta neki Richardus, amikor a férfi abban reménykedett, hogy kirurgusa majdcsak kitalál valamit a bajára. – Lassan megöregszel, és a fél életedet vasban töltötted. Erre sajnos nincs gyógyír, én legalábbis nem tudok róla…

– Jól van, csak Lorenzónak el ne mondd! – legyintett Szilárd morcosan. – Nincs kedvem egész úton azt hallgatni, ahogy ezen élcelődik.

– Már késő! – hallatszott a poéta hangja a sátor viaszkosvászon falán kívülről. – Mindent hallottam!

– Ha verset mersz erről faragni – kiabált ki neki a férfi –, Nápolyban a hitelezőid kezére adlak!

– Az emberélet útjának felén – lépett be ekkor a sátorba Lorenzo, széttárt karral, szenvedő arccal adva elő legújabb költeményét – ide jutottam: közétek…

Szilárdnak már az sem volt teljesen szokatlan, hogy télidőben induljanak hadjáratra, hiszen az átkos emlékű litvániai hadakozás is hasonló körülmények közt kezdődött. Csakhogy amíg ott, északnak tartva, egyre hidegebbre és hidegebbre fordult az idő, addig ezúttal arra lehetett számítani, hogy mire elérik Nápoly határát, már egészen elviselhetővé válik a hőmérséklet. Cillit elhagyva, Udine, Sacile, Cittadella, Padova, Vicenza és Verona környékén erre ugyan még nem számíthattak, ezeken a helyeken tévedhetetlenül lehetett érezni, hogy immár az év utolsó hónapja is beköszöntött, de azon kevesek, akik korábban már jártak a Mezzogiorno vidékén, kifejezetten igyekeztek, hogy mielőbb megérkezzenek a kellemesebb éghajlatú tájra.

– Rosseb akar megint szügyig hóban viaskodni – jegyezte meg Lackfi András, amire a bátyja, István erdélyi vajda nagy egyetértésben bólogatott. – A mi fajtánk ugyan nyeregbe termett, mindig készen egy jó kis csihipuhira, de azért Szent Andrástól böjtmásig mégiscsak a cserépkályha meg a búbos kemence mellett a legjobb lenni, nem a harcmezőn.

– Főleg, ha a kemencében már ott sül a malacpecsenye meg a jó puha bélű cipó – fűzte hozzá az öccsük, Palkó. – Istenem, már most éhes vagyok!

– Nem tudom, mit sóhajtoztok – szólalt meg a vajda elsőszülöttje, Dénes. – Tegnap is akkora lakomát adott nekünk Mastino Della Scala úr, hogy még most is feszül tőle a bendőm.

– Neked, drága unokaöcsém, mint királyi lovászmesternek – nevetett fel Palkó –, meg apádnak, mint erdélyi vajdának, valóban ott volt a helyetek Lajos úr asztalánál!

– Mi addig a sátortáborban szalonnáztunk – mondta András. – Palkóval már pont nem fértünk be a díszterembe. A mi helyünket addigra – tette hozzá epésen – minden bizonnyal elfoglalták a drágalátos Becseiek.

Szilárd néma mosolygással hallgatta a fehér sárkány rokonságának egymás közti évődését, a Becseiek neve hallatán azonban hátrahagyta két kapitányát, Zlatant és Barabást, hogy közelebb léptessen hozzájuk.

– Szóval ezek lennének a Becsei testvérek? – kérdezte, és a fejével arra bökött, ahol jóval előttük a király haladt, két oldalán két hórihorgas, szögletes arcú, sasorrú, vastag fekete szemöldökű vitézzel, akik egész nap szóval tartották. – Rémlik, mintha láttam volna őket Záránál, de még nem ismerjük egymást.

– Addig örülj, amíg nincs dolgod a Becsei fivérekkel! – nézett rá sötéten Palkó. – Ezek igazi habzó szájú vérebek. Isten a tudója, mit imád rajtuk ennyire Lajos úr.

– Hát azt, hogy habzó szájú vérebek – szólalt meg István vajda. – Ha verekedni kell, ezek vonják ki legelébb a kardot. Ahol ötöt kell levágni, ott ezek lekaszabolnak tízet is.

– És ne feledjük – szólt közbe András –, hogy különös tehetségük van a seggnyaláshoz. Valahogy úgy tudják mívelni, hogy a királynak még éppen imponáljon, és ne váljon kényelmetlenné. Tényleg, István! – fordult a bátyjához. – Nem szóltál még Lajos úrnak, hogy seperje le magáról ezeket a meztelencsigákat?

– Nem nagyon lehet – dörmögte a legidősebb Lackfi. – Mindig megneszelik, ha valaki ellenük próbál fenekedni. Semmi kedvem bajszot akasztani ezekkel az állatokkal. Nem feketítek be senkit, hogy engem se feketítsenek be. Az utóbbi néhány évben kénytelen vagyok ezt afféle krédóként kezelni.

– Attól még, hogy te senkit nem feketítesz be – nevetett Palkó –, téged alkalomadtán ugyanúgy befeketíthetnek az udvarban.

– De aki megpróbálja, annak a fejébe vágom a falchionomat.

– Hát – vont vállat Palkó –, reméljük, hogy ezt mindenki tudja.

– Mitől olyan rosszak ezek a Becseiek? – ütötte tovább a vasat Szilárd. Ő ugyanis arra gyanakodott, hogy a Lackfi família, melynek tagjai az elmúlt néhány évtizedben rohamos gyorsasággal tettek szert hatalmas vagyonra, valamint kivételes udvari és országos címekre, tulajdonképpen csak féltik a helyüket, a különleges kiváltságaikat. A Becseiek ugyanis hasonlóan gyors emelkedésbe kezdtek néhány éve: tekintélyes törzsbirtokaik mind nagyobb helyet foglaltak el az ország közepén, a Duna környékén, és a két testvérnek bejárása volt a király belső köreibe. Szilárd úgy hitte, a Lackfiakat egyszerűen csak aggasztja, hogy a Becseiek árnyékot vethetnek az ő famíliájukra – ezt persze nem mondta volna ki hangosan, talán még Palkó előtt sem.

– Volt idejük eltanulni az apjuktól a sok disznóságot – magyarázta István vajda. – Károly úr alatt ő volt a királyi társzekerek elöljárója. Gátlástalanul megtömte az erszényét, amikor és ahányszor csak tehette. És amíg a jó emlékezetű Károly király éppen az országot igyekezett egyesíteni, addig az öreg Becsei Imre martalócai falvakra törtek rá, összevissza raboltak, fosztogattak, ahol csak bírtak…

– Ha ez így volt – kérdezte Szilárd –, miért nem büntették meg érte az öreg Becseit?

– Mert mindig úgy ügyeskedett, hogy övé legyen az utolsó szó. Hőstetteknek állította be a hatalmaskodásait. És tett annyit a király ügyeiért, hogy úgy tűnjön, nem szabad eltávolítani a hatalmasok közül, mert a hiánya nagyobb lenne, mint a kár, amit időnként okoz.

– A fiai legalább olyan rosszak, mint ő – folytatta a bátyja helyett Palkó. – Hallottam olyan esetről, hogy lemeztelenítve dobálták a folyóba a jobbágyokat. Már a szerencsésebbjét. Mert másokat meg agyba-főbe vertek, meggyaláztak, lóval tiportak…

– Azt se felejtsd ki – csatlakozott András –, amikor elvágták a vízimalom kötelékeit, és kényszerítették a helyieket, hogy tétlenül nézzék, ahogy a malom elúszik. Ezt különösen kedvelhetik, mert nem csak egyszer csinálták.

– Az anyjuk szentségit! – köpött ki István. – Nézd meg jól őket, Szilárd fiam: az ott jobbra Vesszős, a másik meg Töttös. Volt egy harmadik is, az meg Tövisesnek nevezte magát. Pedig hát kaptak ezek rendes nevet is a keresztségben. Vesszős valódi neve György, Töttösé István, és ha jól emlékszem, Tövisest Tamásnak hívták. De olybá tűnik, a Becseieknek semmi sem jó úgy, ahogy eleve van.

– Mi lett ezzel a Tövisessel?

– Meghalt. Béke poraira. De azt mondom, ezekből még ez a kettő is sok.

Amikor a sereg végre déli irányba fordult, a Pó folyón átkelve sokan itattak. A medicinában régóta jártas Richardusnak szemet szúrt, hogy a lovak között néhány legény a kulacsát töltögeti, és hogy a sajtárjaikat meg-megmerítve a folyó vizével öntözik a torkukat.

– Forrald fel elébb, jó atyámfia – kiáltott oda egyiküknek –, máskülönben összevissza fogod fosni magad!

– Mit beszélsz, ember? – nézett fel egy veres képű, fiatal hadfi. – Számtalanszor ittam odahaza a patakból, és sosem volt semmi bajom!

– A patak nem ugyanaz, mint a piszkos, hordalékos folyóvíz, tapasztalatlan barátom! – érvelt Richardus. – Higgyél az okosabbnak, és mielőtt meginnád, merd a folyóvizet főzőedénybe, bugyogtassad a vizet tíz vagy akár tizenöt Páternoszter erejéig, aztán szűrjed meg, és ami az edény alján maradt, azt dobjad ki!

– Léptess csak tovább, és hagyj nekünk békét! – kiáltott rá a veresképű egyik cimborája. – Mink mostan vagyunk szomjasak, nem holnap!

Richardus megnógatta a lovát, és tovább indult.

– Annyiban hagyod? – csodálkozott a mellette haladó Lorenzo. – Nem ismerek rád. Odahaza már…

– Nem odahaza vagyunk – felelte a kirurgus. – Az otthoniakért én felelek. Másfél ezer ember egészségéért nem tudok felelni. És nem is akarok. Mire Nápolyba érünk, sokszor ennyien leszünk. Egy ekkora csürhének nehéz parancsolni. Még szerencse, hogy nem nekem kell rendet tartanom köztük. Ezeknek meg, ott a folyónál, váljék egészségére!

– Igazad van, kirurgus – vigyorodott el Lorenzo. – Mindenki úgy hülye, ahogy akar.

Másnap vagy tízen fetrengtek az út szélén görcsbe rándulva, verejtékezve a fájdalomtól, és ahogy Richardus megjósolta: összevissza fosott gatyában. Köztük volt a veresképű legény és a nagyszájú cimborája is.

– Mi az istennyila folyik itt? – léptetett oda hozzájuk Szolnoki Pista, aki ezúttal nem pusztán a vörös vaddisznók bandériumát vezette, hanem kapitányként a fehér sárkány seregében fennálló rendért is felelt. – Mi az anyátok lenszöszit műveltek?

Azok mindenfélét beszéltek, vagyis hát próbáltak beszélni, de leginkább csak a fogukat csikorgatva nyöszörögtek. Richardus segített Szolnokinak megérteni a helyzetet. Semmi örömet nem lelt abban, hogy neki lett igaza. Szolnoki hidegen nézett végig a betegeken.

– Ti nem jöhettek tovább – jelentette ki. – Itt maradtok. Ha majd jobban lesztek, folytathatjátok az utat. Máskülönben hazatakarodhattok.

Azok erre rémült képpel fogták könyörgőre, hogy hiszen ők sem oda, sem vissza nem ismerik a járást, és hogy Lajos király is, Lackfi vajda is bízhat bennük, segítenek elfoglalni Nápolyt, mi több, személyesen tűzik ki a királyi lobogót a város legmagasabb tornyára. Szolnoki azonban hajthatatlan maradt. Pontosan tudta, miről szól ez a hadjárat: nem csupán Nápoly bevételéről, hanem a Magyar Királyság erejének és gazdagságának megmutatásáról. Anjou Lajos lovagi fényének ragyogtatásáról, hogy mindenki lássa, méltó úr készül felülni az Anjouk régi, nápolyi trónusára. Egy ilyen felvonuláson pedig semmi keresnivalója nincs olyanoknak, akik útközben összeszarják a berhéjüket.

Régi mondás, hogy a sikernek nem titka, hanem ára van. Az árban pedig ezúttal az efféle dolgok is benne foglaltattak.

– Mind tudjuk, miféle csürhe népség keveredik el egy ekkora tömegben, ahányszor csak hadba szállunk – mondta Szolnoki, amikor aznap este odaült Szilárd és társai tábortüzéhez. – Minden kötelességtudó, derék harcosra jut egy aberrált, istentelen szarházi vadbarom, aki a csaták hevében éli ki eltitkolt vágyait. Vagy egyszerűen csak egy idióta marha. Ki tudja, hány ilyen fickó van köztünk most is, itt, a tábortüzek mellett, ebben a napról napra hízó, duzzadó sokadalomban. A felbérelt kompániákról nem is beszélve. Róluk aztán végképp nem tudjuk, kiféle, miféle emberek. Csak annyit, hogy tisztességesen fel vannak vasalva, és amíg a megbízatásuk tart, no meg amíg rendesen kapják a zsoldjukat, addig kitartanak az ügyünk mellett. De vajon mi minden járhat a fejükben? És mi lesz azután, amikor már nem köti őket sem paktum, sem fizetség?

– Minek ezen ennyit töprenkedni? – szólt a kun Böngér, aki Szilárd jobbján ült egy fatuskón, és egy darab nyársra tűzött húst sütögetett a tűz felett. – Engem ugyan nem aggaszt, ki miféle ember, amíg rendesen elvégzi a feladatát. Ha utána beköltözne a szomszédomba, az megint más dolog lenne. De így…?

– Csak hangosan gondolkodom – legyintett Szolnoki összevont szemöldökkel. – Ha már egyszer a királyi tanács azt eszelte ki, hogy sosem látott rendben kell végigléptetnünk Itálián. Ti itt a tűz körül mind vezérei vagytok a magatok kisebb-nagyobb egységének, jól tudjátok, miről beszélek. Ti is mind megkaptátok ugyanazt a parancsot.

– Itália népének azt kell látnia – idézte fel hangosan Bátor Szilárd –, mintha maga Szent László vagy Nagy Sándor vonulna végig az utakon.

– Pontosan – biccentett Szolnoki. – És a mi vállunkat nyomja e feladat terhe. Amíg őfelsége ajándékokat és címeket oszt, addig ezt a példás rendet nekünk kell fenntartanunk.

– Se dorbézolás – sorolta Lorenzo –, se fosztogatás, se nemi erőszak… Ezer kiéhezett katonát még úgy-ahogy kordában lehet tartani, de mi lesz itt két hét vagy egy hónap múlva?

– Ugyanezen fő az én fejem is – ismerte el Szolnoki. – Minden tudásunkat és erőnket latba kell vetni, hogy Lajos király fénye mindvégig fény is maradjon, és ne változzon egyszeriben zavaró árnyékká. Ezért foglalkoztat hát annyira ez a gondolat, hogy vajon kiféle-miféle alakok nehezítik majd meg ezt a verejtékes munkát…

Nehezítették is épp eleget, ezt Szolnoki jól megsejdítette. Miközben a várudvarokon és a palotatermekben, a király és a helyi nemesség körében napról napra megtörtént, aminek meg kellett történnie, addig az úgyszintén napról napra növekvő had alaposan feladta a leckét a kapitányoknak. Lajos király diplomatái elképesztő alapossággal készítették elő ezt az egész hadjáratot, azt meg kellett hagyni. Csakhogy amikor már ötezernél is több férfi érzi magát kellő távolságra az otthonától, méghozzá ötezernél is több olyan férfi, aki a testi erejével, a zabolátlan természetével és más emberek levágásával keresi meg a mindennapi kenyérre valót, akkor ott elég egy kósza szikra, hogy minden lángra lobbanjon. Ezért is volt annyira okos ötlet ez az erőltetett menet, hogy a sereg egyetlen hónap alatt vágjon át Itálián, és hogy minden városban csak egy-két napig tartson a vendégeskedés: a fővezérek jól tudták, hogy minél kevesebb időt töltenek a katonák egy-egy városban, annál kisebb rá az esély, hogy konfliktusba keveredjenek a helybéli lakossággal.

A kapitányok és a hadnagyok fegyelmezésének hála pedig a sereg valóban mindvégig hű tükre maradt az ifjú lovagkirálynak. Akár a német–római császárt támogató ghibellin, akár a pápapárti guelf városokon haladtak keresztül, ezt a sereget politikai pártállástól függetlenül szinte mindenhol ugyanolyan szívélyesen fogadták, hiszen András herceg rút meggyilkolása széles körű felháborodást keltett – erről mindenhol biztosították Lajos királyt.

Hogy pedig ezt a diplomáciai sikert egy ilyen mindvégig békés seregvonulás kísérte, az az olyan keménykezű, hajthatatlan figuráknak volt köszönhető, mint Szolnoki Pista, Bátor Szilárd, vagy épp a Lackfi-klán tagjai.

Mindegyikük megkönnyebbült, amikor karácsony napján átlépték a Nápolyi Királyság határát. Óriási üdvrivalgás közepette vonultak be L’Aquila városába, egyetlen csepp kiontott vér nélkül érkezve meg az ellenséges, meghódításra váró területre.

– Jól van – rogyott le aznap este a tábori székére Lackfi István. – Akkor ma még jól megünnepeljük Krisztus urunk születését. Holnap pedig vérrel áztatjuk ezt a földet, az ő nevének dicsőségére… … …

Jegyzetek

1 „Áldott, ki az Úr nevében jön.” (latin)

Utószó

A pusztulás dala a búcsú regénye. Olyannyira, hogyha nem akarnám az Anjouk – és persze a Bátorok meg a Lackfiak – történetét egészen az évszázad végéig elmesélni, akkor a regénysorozat akár itt véget is érhetne. Persze nem fog, hiszen a teljes, grandiózus történetfolyamból még hat könyv (két trilógia) hátravan, de aki úgy olvassa ezt az utószót, ahogy szándékom szerint érdemes – azaz a teljes regény elolvasása után –, az valószínűleg pontosan érti, hogy mire gondolok.

Jó előre tudtam, hogy ez a regény javarészt vérről, veszteségről, gyászról fog szólni. Tudtam, hogy számos kedves szereplőtől búcsút kell majd vennem. Azt is tudtam, hogy ez nehéz lesz – csak azt nem, hogy ennyire. Sokáig úgy véltem, hogy miután elkészítettem a szokásos, részletesen kidolgozott cselekményvázlatot, magát a regényt úgy kell majd megírnom, ahogy a sebtapaszt tépi le az ember. Nem ment. (Ha jobban belegondolok, én a sebtapaszt is módszeres lassúsággal távolítom el a bőrömről – hát ennyit erről.) A búcsú nehéz volt, a könyv nehezen adta magát. Megkövetelte a hosszan tartó, verejtékes munkát – és milyen jól tette!

Amellett, hogy írás közben bátran hagytam szárnyalni a fantáziámat, és talán egy-két olyan dolgot is beleírtam a szövegbe, amire az olvasók nem számítottak – lásd elsősorban Szélűző táltos szavait, akit a Non nobis Domine óta először vettem kölcsön Fonyódi Tibortól –, újból és újból vissza kellett térnem a szakirodalomhoz is, egészen az írásfolyamat legvégéig. Olyan sok minden történik ezen a néhány száz oldalon (és ebben a néhány évben), hogy nagyon oda kellett figyelnem a részletekre. Nem véletlen, hogy az előző kötetekhez képest A pusztulás dala kevesebb cselekményszálon mozog, és javarészt Bátor Szilárd szemszögéből ismerhetjük meg az eseményeket. Úgy éreztem, ehhez a történethez másféle elbeszélés dukál, mint a több szálon futó, hömpölygősebben mesélő Dél pörölyéhez. Egyetlen epizódban adtam nagyobb teret egy másik szempontkarakternek: A fehér sárkány háborúja című epizódot főleg Lackfi István szemén keresztül szerettem volna bemutatni. Ő mindig is egy markáns mellékszereplőként működött a legjobban, de itt, most, sajátos búcsúként, egy rövid időre mindenképpen a saját története főhősévé szerettem volna emelni.

Ezúttal nem akarok túlságosan belemenni abba, hogy megpróbáljam szétszálazni, mi a valóság és mi a fikció a történetben. A pusztulás dala – csakúgy, mint a teljes Anjouk-sorozat – egy szilárd történelmi alapokon nyugvó, ám sok fikciós elemet tartalmazó regény. Ahol a történelmi források homályosak, zavarosak, hézagosak, vagy épp ellentmondanak egymásnak, ott a regényírói fantázia és az intuíció tesz rendet, és gondoskodik a kontinuitásról. Emellett – ahogy ezt már több interjúban és előadáson is elmondtam – ahhoz, hogy a valóban élt szereplők, történelmi alakok megszólaljanak, cselekedjenek és gondolkodjanak, tehát hogy valódi karaktert kapjanak, szintén az írói fantáziára van szükség: így lesz Anjou Lajos, Lackfi István, Becsei György, VI. Kelemen vagy épp Nápolyi Johanna egyszerre valós és fiktív személy. (És akkor már a Bátorokat, a kíséretüket, a teljes dubicai birtokot vagy Szolnoki Pistát ne is említsük!)

Néhány érdekességről azért mindenképpen szeretnék szólni.

Nem tudom, Johanna hogyan és miért hagyta ott Nápolyban az elsőszülött gyermekét. Kistapolcsányi Miklós ezzel kapcsolatos cselvetését én találtam ki. Az azonban tény, hogy az akkor már halott András herceg magyarjai korábban felesküdtek Martell Károly védelmére, és úgy éreztem, ezzel az egész cselekményszállal lett kerek Kistapolcsányi Miklós története. Hogy Martell Károly mibe halt bele, az sem egyértelmű. Az erről szóló szak- és ismeretterjesztő irodalmat olvasva egyetlen említést találtam arról, hogy ő is a pestis áldozata lehetett. Ebben az időben azonban Magyarországon még nem jelent meg a fekete halál (a királyi udvarban legalábbis még nem pusztított), így maradtam annál a lehetőségnél, ami a középkorban egyáltalán nem volt ritka: ha a kisgyermekek meg is érték az első születésnapjukat, sokszor elhunytak, mielőtt betöltötték volna az ötödik életévüket.

A fehér sárkány háborúja, azaz Lackfi István nápolyi hadjárata rendkívül izgalmas, csavaros, árulásokkal és sötét alkukkal teli, véres történet – és még annál is bonyolultabb és szerteágazóbb, mint ahogy én regényszöveggé adaptáltam. (Ez utóbbi kijelentés egyébként Anjou Lajos két hadjáratára is igaz.) Ezzel a hadi vállalkozással kapcsolatban a történész szerzők hol háromszáz katonát, hol meg háromszáz nemes urat említenek, akik 1348 őszén visszatértek Lackfival a dél-itáliai hadszíntérre. Mondanom sem kell, hogy ez a két megfogalmazás nem ugyanazt jelenti. Háromszáz harcos az bizony háromszáz ember, akikhez még odaképzelhetünk néhány csatlóst, szolgát, felcsert, apródot… Háromszáz nemes úr azonban lényegesen több embert jelent, attól függően, hogy melyik úr hány katonát, mekkora fegyveres kontingenst hoz magával. Így számolva ez egy többezres hadsereg, amely észrevétlenül kel át a tengeren egyetlen hullámban, ügyesen kikerülve az ellenségnek a térségben cirkáló hajóit. A két lehetőség közül az elsőt tartottam életszerűbbnek, ez került be végül a regénybe.

Aztán ott van Lackfi Mihály, akiről jóformán semmit sem tudunk: már a Dél pörölye utószavában is bevallottam, hogy őt teljesen üres lapként kezeltem, minden egyes cselekedete az én kitalációm eredménye. Lackfi István seregét azonban valóban majdnem elsöpörte Tarantói Lajos hada a melitói ütközetben, és valóban egy háromszáz lovasból álló csapat meglepetés erejű rohama mentette meg a magyarokat – de azt már én költöttem hozzá a történelmi tényekhez, hogy ezt a háromszáz lovast a mintegy a semmiből előbukkanó Lackfi Mihály vezette. A halála időpontja – ahogy az összes többi Lackfié – ismert, ezen kívül ő egy teljes mértékben fiktív szereplővé vált az Anjouk-sorozat lapjain.

Wolfhardt Ulrik valóban felakaszttatta a Castel Nuovo védői közül azokat, akiket árulónak vélt, és végül valóban úgy hagyta el a várat az összes emberével együtt, hogy azt az ostromlók először nem is vették észre. Werner von Urslingen, a hercegből lett zsoldosvezér valóban ilyen sokszor fordított a köpönyegén, és Wolfhardt Konráddal közösen valóban el akarta adni Lackfi Istvánt a nápolyi uralkodói párnak. (Aztán Konrád mégis ott küzdött Lajos király oldalán a következő nápolyi hadjárat során, ezt az ellentmondást igyekeztem feloldani a regényben.) Az Itáliára rázúduló zsoldosok valóban úgy viselkedtek a köznéppel, mint a zabolátlan, kegyetlen vadállatok, és valóban rengeteg fejfájást okoztak azoknak is, akiknek éppen a zászlaja alatt küzdöttek. Azt sem hallgathattam el, hogy sajnos végül az eleinte nemes módon viselkedő, a hadjárat ténye ellenére a lakossággal békésen fellépő magyar katonák is megvadultak a zsoldosokkal együtt, és számos gaztettet hajtottak végre a köznép rovására.

Lackfi István hadjárata – legalábbis az első fele – akkora katonai bravúr volt, amiről sokáig még a helybéliek is elismerően szóltak. A végére azonban úgy omlott össze, mint egy kártyavár. A fehér sárkány haditettei kevésnek bizonyultak valós politikai hatalomgyakorlás nélkül. Egyértelművé vált, hogy a nápolyi helyzet rendezéséhez szükség van a magyar király jelenlétére. És hogy végül Lackfi miért vesztette el a vajdai címet, és kapott helyette jóval szerényebb tisztséget? Csak találgathatunk. Ahogy én is tettem.

Köszönetnyilvánítás

A regény megírása során a szerkesztőm, Peiker Évi volt a legaktívabb társam, aki ezúttal is értő szemmel és kíméletlen kézzel gyomlálta a betűk százezreiből vetett kertemet. Hálásan köszönöm neki az immár évtizedes közös munkát!

Az Athenaeum Kiadónál Koronczai-Fekete Viktória segített felelős szerkesztőként abban, hogy mindig érezzem, egy alkotói műhely tagja vagyok, és vele együtt a kiadó vezetője, Dian Viktória biztosított a támogatásáról, vagy épp a türelmes megértéséről, amikor sokadszor közöltem, hogy a kézirat még mindig nincs kész. Mindkettejüknek nagyon köszönöm a bizalmat – és az Athenaeum, valamint a Líra minden munkatársának, aki akár a legcsekélyebb mértékben is hozzájárult ahhoz, hogy ez a könyv megjelenhessen, és eljuthasson az olvasókhoz.

A borítót szokás szerint Bodnár Balázs rajzolta, majd Józsa Tibor és Földi Andrea látták el hasznos szakmai tanácsokkal. (Az olvasónak talán fogalma sincs, mennyit lehet pepecselni egy XIV. századi kardhüvely autentikus felfüggesztésének megjelenítésével, vagy hogy milyen sokat tesz hozzá egy mozdulat ábrázolásához, ha a kupából kifröccsen a bor.) Mindhármuknak hálásan köszönöm, hogy a könyvem ismét pontosan olyan külcsínt kapott, amilyet megálmodtam neki!

A latin részekért ismét Nagy Richárd barátomnak tartozom köszönettel, aki évek óta szerkeszti számomra a Hard-core latin történelmiregény-íróknak című, szigorúan belső használatú sorozatát. Köszönöm a kitartó munkát, és ezzel a regényfolyam élettelibbé varázsolását!

A legteljesebb tisztelettel mondok köszönetet az utolsó magyar költőfejedelemnek, Faludy Györgynek, akinek Villon-átköltései megszülték Lorenzo alakját, és akinek a sorait, szavait időnként a saját fiktív poétám szájába adom.

Köszönettel tartozom Fonyódi Tibornak, aki annak idején megadta az utolsó lökést, hogy végre elkezdjem írni az Anjouk-sorozatot, és aki a Non nobis Domine után most ismét „kölcsönadta” nekem Szélűző táltos karakterét.

Régi álmom vált valóra azzal, hogy a regény írása közben együtt dolgozhattam a Pazirik Informatikai Kft. csapatával, akik a részletes leírásaim alapján elkészítették a dubicai Bátor-birtok korhű „rekonstrukcióját”. Óriási köszönet illeti Balogh Andrást, Jakobovics Dórát és Eperjesi Gábort, amiért a birtokot, ami mindig is csak a fejemben létezett – jobban mondva annak egy meghatározott, 1348. évi állapotát –, mindenki által láthatóvá tették. A rajz ugyan nem jelenik meg ebben a könyvben (a kedves olvasók keressék az online felületeimen!), de Az utolsó dubicai nyár című epizód írása közben rengeteget nézegettem, és annak segítségével mozgattam a szereplőimet a falakon belül és kívül. Még jócskán az első vázlatolásnál tartottunk, amikor Balogh András megemlítette, milyen jól nézne ki, ha a birtokon keresztülfolyna egy kis patak. Így született meg az Ágnes-patak ötlete. András, ha ezt olvasod: köszönöm, hogy ezzel hozzájárultál a Bátor-birtok pezsgő életéhez!

Köszönettel tartozom a Kisebbségi Kulturális Alap, azaz a KultMinor döntőbizottságának, amiért a könyv írása közben ösztöndíjjal támogatták a munkámat.

Köszönöm a családomnak, a HaddelHadd zenekarnak és minden barátomnak az általuk körém vont védőburkot!

Köszönöm az egyre növekvő olvasótáborom kitartó bizalmát, és hogy még mindig együtt megyünk ezen a kalandos úton! Tisztában vagyok vele, hogy a legtöbben nehezen viselik azt a hosszúnak tűnő időt, ami két Anjouk-regény megjelenése között eltelik. Az valószínűleg egyiküket sem vigasztalja, hogy számomra, innen, az alkotói oldalról nézve, ez sosem tűnik olyan sok időnek. Azt azonban valószínűleg már mind tudják, hogy a türelem, ha rózsát nem is, de esetünkben mindig aranyliliomot terem.

A Magyar Királyság
fontosabb tisztségviselői
a regény cselekményének idején

Országos tisztségek

Nádor:

Gilétfi Miklós 1342–1356

Országbíró:

Nagymartoni Pál 1328–1349

Szécsényi Tamás 1349–1354

Tárnokmester:

Tót Lőrinc 1344–1346

Paksi Olivér 1347–1352

Lackfi István 1353

Kincstartó:

Magyar Pál 1340–?

Erdélyi vajda:

Lackfi István 1344–1350

Gönyüi Tamás 1351

Tót Lőrinc fia Kont Miklós 1351–1356

Horvát-szlavón bán:

Alsólendvai Miklós 1343–1346

Szécsi Miklós 1346–1349

Paksi Leusták 1349

Ugali Pál 1349–1350

Lackfi István 1350–1352

Alsólendvai Bánfi Miklós 1353–1356

Nápolyi helytartó:

Wolfhardt Ulrik 1348–1350

Lackfi András 1350–1352

A királyi udvar tisztviselői

Lovászmester:

ifj. Lackfi Dénes 1343–1359

Asztalnokmester:

Szécsi Ivánka 1346–1349

Paksi Leusták 1349–1351

Raholcai Tót Lőkös 1351–1359

Pohárnokmester:

Kont Miklós 1345–1351

Tót Bertalan 1351–1352

Újlaki Tót Lőkös 1352–1359

Ajtónállómester:

Becsei Töttös 1343–1353

Gönyűi Tamás 1353–1358

Felhasznált irodalom

A pusztulás dala című regényhez felhasznált elsődleges források:

Bánlaky József: A magyar nemzet hadtörténelme, Arcanum Adatbázis Kft., 2001

Bartha Annamária: Károly Róbert és Nagy Lajos egészsége és betegségei. In: Kovács Szilvia – Révész Éva (szerk.): Műhelyszemináriumi dolgozatok I. SZTE BTK Történelemtudományi Doktori Iskola, 2013

Bellér Béla: Magyarok Nápolyban, Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1986

Bertényi Iván: Magyarország az Anjouk korában, Gondolat Kiadó, 1987

Bertényi Iván: Nagy Lajos király, Kossuth Könyvkiadó, 1989

Csukovits Enikő: Az Anjouk birodalma 1301–1387, Kossuth Kiadó, 2012

Csukovits Enikő: Az Anjouk Magyarországon II. – I. Nagy Lajos és Mária uralma (1342–1395) MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, 2019

Csukovits Enikő: I. (Nagy) Lajos magyar király útja Nápolyba. In: Századok 155. évf. 6. szám, Magyar Történelmi Társulat, 2021

Dümmerth Dezső: Az Anjou-ház nyomában, Panoráma, 1982

Engel Pál: Beilleszkedés Európába a kezdetektől 1440-ig, História / Holnap Kiadó, 2003

Engel Pál: Szent István birodalma, MTA Történettudományi Intézet, 2001

Fedeles Tamás: A fekete halál – A nagy pestisjárvány a 14. század közepén. In: Rubicon történelmi magazin, XXXI. évfolyam 348. szám, Rubicon-Ház Kft, 2020

Hermann Róbert (szerk.): Magyarország hadtörténete I. – A kezdetektől 1526-ig, Zrínyi Kiadó, 2017

Kristó Gyula: Az Anjou-kor háborúi, Zrínyi Katonai Kiadó, 1988

Küküllei János és a Névtelen Minorita krónikája, Magyar Helikon Könyvkiadó, 1960

Miskolczy István: Magyarország az Anjouk korában, Attraktor, 2009

Teiszler Éva: I. Lajos király nápolyi trónigénye a diplomácia tükrében. In: Acta Historica, Tomus CXXXVIII., MTA–HIM–SZTE–MOL Magyar Medievisztikai Kutatócsoport, 2015

Veszprémy László: Az Árpád- és Anjou-kor csatái, hadjáratai, Zrínyi Kiadó, 2008

Zsoldos Attila (szerk.): Hercegek és hercegségek a középkori Magyarországon, Városi Levéltár és Kutatóintézet, 2016

Az Anjouk-sorozathoz felhasznált további források:

A magyar középkor története, Pannonica Kiadó, 2005

A Szent György Lovagrend és Nyári Egyeteme jubileuma. (A 2013. évben Visegrádon rendezett XX. Jubileumi Nyári Egyetem összegyűjtött előadásai), Szent György Lovagrend, 2017

A templomos lovagrend regulája, Kairosz Kiadó, 2002

B. Szabó János: A középkor magyarországi könnyűlovassága (X–XVI. század), Attraktor, 2017

Bagi Dániel: Az Anjouk Krakkóban, Kronosz Kiadó, 2014

Ballereau, Jean-François – Delaborde, Gilles: A lovak világa, Alexandra Kiadó, 1993

Bertényi Iván – Szende László: Anjou-királyaink és Zsigmond kora, Officina ’96 Kiadó, 2011

Bíró Ferencné – Csorba Csaba: Élet a középkori Európában és Magyarországon, Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1985

Black, Maggie: Középkori szakácskönyv, Szkíta Szarvas Könyvkiadó, 2005

Bogos Zsuzsanna: Fejedelmi lakomák – Régi magyar étkek, Alinea Kiadó, 2012

Buzás Gergely: A királyok Visegrádja, Mátyás Király Múzeum, 2018

Csákó Judit: Zára 1345–1346. évi velencei ostroma a narratív kútfők tükrében. In: Századok 155. évf. 6. szám. Magyar Történelmi Társulat, 2021

Csukovits Enikő: Az Anjouk Magyarországon I. – I. Károly és uralkodása (1301-1342), MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, 2012

Csukovits Enikő (szerk.): Az Anjou-kor hatalmi elitje, MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, 2020

Csukovits Enikő: Liliom és holló – Az Árpád-ház kihalásától a mohácsi vészig, Magyar Könyvklub – Helikon Kiadó, 1997

DeVries, Kelly (szerk.): A középkor nagy csatái, Ventus Libro, 2011

Döbringer, Hanko: Johannes Lichtenauer hosszúkard művészete, A Kard Rendje Lovagi Kör és Vívóiskola Egyesület, 2007

Falvai Róbert: Az Anjou-királynék, Duna International, 2012

Fináncy Ernő: A középkori nevelés története, Kir. Magyar Egyetemi Nyomda, 1926, (reprint: Könyvértékesítő Vállalat, 1985)

Granasztói György: A középkori magyar város, Gondolat Kiadó, 1980

Gál Farkas: Az úriszék előtt, Madách Könyvkiadó – Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1984

Hangay Zoltán: A pápák könyve, Trezor Kiadó, 1991

Horváth Zoltán György – Karczag Ákos: Az aversai gyilkosság színhelyén. In: Várak, Kastélyok, Templomok 6/3. ZIMédia Kiadó (2010)

Huizinga, Johan: Őszi középkor, Helikon Kiadó, 2022

Józsa László, Dr.: Szex a középkori Magyarországon, Históriaantik Könyvkiadó, 2011

Kerékgyártó Béla: A magyar királyi udvar a királyság fénykorában, Rudnyánszky A. Könyvnyomdájából, 1881, (reprint: Históriaantik Könyvkiadó, 2013)

Képes Krónika, Magyar Helikon Könyvkiadó, 1964

Kiss-Béry Miklós: Károly Róbert és Nagy Lajos, Duna International, 2011

Kristó Gyula: A rozgonyi csata, Akadémiai Kiadó, 1978

Kristó Gyula: Károly Róbert családja. In: Aetas 20. évf. 4. szám. AETAS Könyv- és Lapkiadó Egyesület, 2005

Kristó Gyula – Makk Ferenc (szerk.): Károly Róbert emlékezete, Európa Könyvkiadó, 1988

Könyöki József: A középkori várak különös tekintettel Magyarországra, Hermit Könyvkiadó Bt., 2014

Kurcz Ágnes: Lovagi kultúra Magyarországon a 13-14. században, Akadémiai Kiadó, 1988

Magyar Anjou Legendárium, Magyar Helikon – Corvina, 1975

Pór Antal – Schönherr Gyula: Az Anjou ház és örökösei (A magyar nemzet története III.), Athenaeum Irodalmi és Nyomdai R.T., 1895

Pósán László – Veszprémy László (szerk.): Elfeledett háborúk – Középkori csaták és várostromok, Zrínyi Kiadó, 2016

Prokopp Mária – Horváth Zoltán György: Nápoly középkori magyar emlékei, Romanika Kiadó, 2014

Rácz György (szerk.): Visegrád 1335, International Visegrad Fund, 2009

Rudnyánszky Ferenc: Lovasiskola, Stádium Sajtóvállalat Részvénytársaság, 1928, (reprint: Lapu Bt., 2001)

Skorka Renáta: Érdekházasságok, kényszermátkaságok. A dinasztikus megállapodások politikai, gazdasági és jogi jellemzői a 14. századi Magyar Királyságban. In: Századok 155. évf. 6. szám. Magyar Történelmi Társulat, 2021

Somogyi Győző: Az Árpádok hadserege 896–1301, Zrínyi Kiadó, 2017

Somogyi Győző: Magyar lovagkor 1301–1456, Zrínyi Kiadó, 2017

Spekner Enikő: Hogyan lett Buda a középkori Magyarország fővárosa?, Budapesti Történeti Múzeum, 2015

Stopek, Jerzy (szerk.): Lengyel regék és mondák, Móra Könyvkiadó, 2010

Szende László: Piast Erzsébet és udvara (1320–1380), Doktori disszertáció, Eötvös Loránd Tudományegyetem, 2007

Thuróczy János: A magyarok krónikája, Európa Könyvkiadó, 1980

Tóth Csaba: Bardus, grossus, florenus – Pénzverés az Anjouk Magyarországán, Martin Opitz Kiadó, 2020

Török József: A magyar föld szentjei, Tulipán Könyvkiadó, 1991

Török József: Szerzetes- és lovagrendek Magyarországon, Panoráma Kiadó, 1990

Történelmi atlasz, Lilium Aurum – Cartographia Tankönyvkiadó, 2002

Tringli István: A királyi birtok védelme az Anjou-korban. In: Századok 155. évf. 6. szám, Magyar Történelmi Társulat, 2021

Varjassy Péter – Kölnei Lívia: Az ispotályos johannita lovagok, Attraktor, 2012

Veszprémy László: Lovagvilág Magyarországon, Argumentum Kiadó, 2008

Zombori István: Lovagok és lovagrendek, Madách Könyvkiadó – Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1988

A regényhez kapcsolódó érdekességekről, a XIV. századi magyar történelem fontos szereplőiről, a kor jellegzetességeiről és szokásairól keresse a szerző és mások írásait a »www.anjouk.hu« oldalon!

Tartalom

A hónapok elnevezése a XIV. században

Első epizód. Testvérbosszú

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

Második epizód. Mortui insunt

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

Harmadik epizód. Az utolsó dubicai nyár

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

Negyedik epizód. A fehér sárkány háborúja

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

Ötödik epizód. A halandóság ideje

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

Hatodik epizód. A pusztulás dala

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

Epilógus

Jegyzetek

Utószó

Köszönetnyilvánítás

A Magyar Királyság fontosabb tisztségviselői a regény cselekményének idején

Felhasznált irodalom

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Megjelent 2025-ben, Budapesten.
ISBN 978 963 543 523 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL