Rachel Givney

Szerelmes Jane

Rachel Givney

Szerelmes Jane

Mi történne,
ha Jane Austen felbukkanna napjainkban,
és… szerelembe esne?

ATHENAEUM

FORDÍTOTTA BARTÓK IMRE

ATHENAEUM KIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló mű

Rachel Givney: Jane in Love

Text copyright © Rachel Givney, 2020

First published by Michael Joseph Australia.
This edition published by arrangement
with Penguin Random House Australia Pty Ltd.

Hungarian translation © Bartók Imre, 2021

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8. Tel.: 235-5020

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 154 0

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kustos Júlia

Szerkesztette: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Minden nőnek születő lángelme
elvész a közönség számára.

Stendhal
(Kolozsvári Grandpierre Emil fordítása)

I.

Első fejezet

Miután Jane a sövénykerítésen átmászva egy sártócsában landolt, és jól bepiszkította a cipőjét, a ruháját és az arcát, egy pillanatra eltűnődött rajta, vajon ez a fajta viselkedés-e a magyarázata annak, hogy olyan nehezen talál magának férjet.

A házasságra való alkalmasságával kapcsolatban nem csupán az a körülmény ébresztett benne kétségeket, hogy már reggel nyolckor egy ismeretlen gazda répaültetvényén botorkált. Ahogy átszökkent egy kőkerítésen, és megérkezett a szomszédos mezőre – bár talán pontosabb volna mező helyett ingoványt mondani –, összeállított magában egy listát mindazon tulajdonságairól, amelyek alkalmatlanná tették a házaséletre. (Egyáltalán, miért kötött ki mindig Anglia legnagyobb sártengereiben? Vajon vonzotta a sár?)

Ha választania kellett egy jó könyv és egy társas összejövetel között, habozás nélkül az előbbi mellett döntött, és imádott órákig egyedül bóklászni a természetben. A szomszédok egyetértettek abban, hogy ezek a személyiségjegyek egy nő esetében már önmagukban véve is komoly gyanakvásra adnak okot. Jane ráadásul a frizuráit is olyan sebességgel tette tönkre, ahogyan a ruháit. Az őzbarna fodrok, amelyeket az anyja görögös viseletbe tűzött össze, most csalódást keltő szénakazalként csüngtek a füle alá. Mindez bárkiben komoly kétségeket ébreszthetett azt illetően, hogy szóba jöhet-e egy lehetséges jövendőbeli számára.

Az olvasás, a sétálás és a frizurák tönkretétele iránti botrányos szenvedélye mellett Jane-nek volt még egy további tulajdonsága, amelynek súlyossága mellett az összes többi eltörpült.

Jane ugyanis írt.

Nem leveleket és verseket, noha ezekhez is megvolt a tehetsége. Nem – Jane igazi vásznait a regények adták. A történet csírája többnyire akkor talált rá, amikor az erdőt járta, vagy egy társasági eseményen vett részt, ő pedig mindent megtett, hogy kibányássza a magot a héjból. Zaklatottan járkált fel-alá, képtelenül arra, hogy bármi másra koncentráljon, legalábbis, amíg papírra nem vetette az első vázlatait: a nővérek újra találkoznak, a gonosztevők ármánykodása kudarcba fullad, a szerelmesek pedig összeházasodnak. Amikor aztán befejezte, és letette a pennáját, hogy kiürült fejjel nyugovóra térjen, szavai tovább gazdagították a világ álmait. Másnap reggel aztán máris új ötlettel ébredt, és kezdődhetett minden elölről – az írás ugyanis legalább olyan nélkülözhetetlennek tűnt számára, mint a levegővétel.

Ami a kézzelfogható teljesítményt illeti, a történetek lejegyzését nyilvánvalóan nem lehetett a hímzéshez vagy az akvarellfestéshez hasonlítani, de legalább azt megmutathatta vele, hogy milyen szép a kézírása. Ezzel egykor még a családja tetszését is elnyerte. Szeretett vaskos és mulatságos történetekkel szórakoztatni másokat, ami kellemes időtöltésnek bizonyult vasárnaponként a templom és a vacsora közötti időszakban. Ám ahogy teltek az évek, és továbbra sem kérték meg a kezét, a szokása már nem ártalmatlan kis csacskaságnak, hanem egyenesen minden baja okozójának látszott – elvégre a hölgyek mégsem írnak könyveket!

Senki sem akarta kiadni Jane irományait. Amikor tizenkilenc esztendős volt, az édesapja, akit lánya alkotókedve láttán eltöltött az atyai büszkeség, elküldte az egyik regényét a londoni székhelyű Thomas Cadellhez, sőt még azt is felajánlotta, hogy maga állja az esetleges kiadás nyomdaköltségeit. A család izgatott várakozással tekintett elébe, hogy megpillantsák az Austen nevet a leendő könyv borítóján, csakhogy pár héttel később megérkezett a válasz „postai küldemény visszaküldése” formájában. Vagyis Jane szövegének minőségét még egy írásbeli elutasításra sem méltatták. Az esetet követően George Austen soha többé nem keresett meg egyetlen másik kiadót sem, Jane pedig a szobája egyik kilazult padlódeszkája alá rejtette a kéziratát.

De bármilyen elutasítás jutott is osztályrészéül, és bármilyen kegyetlenül hozták is tudomására, hogy vélt tehetsége nem több hiú ábrándnál, Jane továbbra sem hagyott fel az írással. Igenis léteztek női szerzők, igaz, a többség szemében különcnek, sőt nem ritkán kitaszítottnak és alávalónak számítottak. Ann Radcliffe például – Jane példaképe – öt regényt is kiadott, ám az emberek leginkább mégis a gyermektelenségéről ismerték. Minthogy ilyen előképek álltak rendelkezésére azzal kapcsolatban, hogy ő maga mire számíthat a jövőben, kevéssé meglepő, hogy az édesanyja egy kedd délutánon bejelentette, ha még egyszer rajtakapja, hogy a lánya bármi egyebet lejegyez a bevásárlólistán kívül, azt azonnal a tűzre fogja vetni.

Ettől a naptól kezdve Jane titokban alkotott tovább. Ragaszkodott a szenvedélyéhez, és megtanulta elrejteni a világ elől. Az erdőben járva papírfecnikre vetette le a gondolatait, és amikor az anyja a piacra ment, kihasználta az alkalmat, és szöveggé fűzte össze a részleteket.

Jane aznap már hajnal óta járta a Bath felett elterülő erdőket és ligeteket. Mélyen a gondolataiba merült, amire ezúttal a szokásoshoz képest jóval kézzelfoghatóbb oka is volt: ennek az oknak a neve Mr. Charles Withers volt. Ezen a napon ugyanis egy ifjú úriember érkezik a házukba az apjával, hogy megismerkedjenek vele.

Jane korábban még sosem találkozott Mr. Withersszel, de tisztában volt a látogatása jelentőségével. Volt idő, amikor még úgy tűnt, mintha minden héten újabb úriember érkezne a házukba, hogy találkozót kérjen Jane-től. Ez még akkoriban volt, amikor betöltötte a huszadik életévét. Most már azonban huszonnyolc esztendős is elmúlt, és immár hét hónapja, hogy senki sem érdeklődött iránta. Csüggedten vette tudomásul, hogy talán soha többé nem lesznek ilyen vendégei.

Jane-nek két okból is nagy szüksége lett volna egy férjre. Az egyik, hogy amennyiben nem sikerül ilyesmire szert tennie, értelemszerűen vénlány marad, és akként is adja majd át magát az elmúlásnak, ahogyan arra az édesanyja volt szíves mindennap emlékeztetni. Jane büszkélkedhetett a nyugati országrészben „a második legidősebb ki nem házasított leány” titulusával, rögtön a nővére, Cassandra után, aki viszont csak azért maradt férj nélkül, mert a jegyese sajnos idejekorán elhunyt. Jane-nek azonban nem voltak efféle kifogásai. Minél idősebb lett, annál több szánakozó pillantásban volt része a barátaitól és a rokonaitól, márpedig mindenki tisztában volt vele, hogy a szánalom általában kevés férfiban ébreszti fel a házasság iránti vágyat. Világos volt, hogy ha harmincéves korára még mindig hajadon lesz, akkor minden esélyét elveszíti a boldogságra.

Jane másik oka anyagi természetű volt. Miután a szülei elhagyják majd ezt a siralomvölgyet, az apja szerény tulajdona a legidősebb fiára, Jamesre fog szállni, Jane pedig a felette gyámkodó fivérei jóindulatára lesz bízva: a gazdagokéra, akik nem viselték szívükön a sorsát, és a szegényekére, akik viszont törődtek vele. Voltak persze alternatívák, elvégre bármikor a saját lábára állhatott volna, ha például virágot árul, netán mosónőnek áll, vagy esetleg felcsap kalóznak.

Volt egy harmadik oka is, amiért szeretett volna megházasodni: mégpedig nem csupán valami homályos képzelgés, hanem egy bizonyos érzelem, amely viszont olyan butaságnak hangzott, hogy nem is merte volna szóba hozni mások előtt.

Ez az ok a szerelem volt.

Napjában többször is emlékeztette rá magát, hogy az ő helyzetében lévő hölgyek számára a szerelem drága fényűzés csupán, így aztán akármikor tért is vissza elméjébe ez a harmadik ok – és bizony meglehetősen kitartóan bosszantotta –, igyekezett elhessegetni magától. Elvégre senkinek sem tesz jót, ha céltalan óhajok kötik le a figyelmét.

Ezúttal is hasonlóképpen tett, amikor átszökkent az újabb sövény fölött, és elérte a következő mezőt. A sár ezúttal nagyjából a derekáig fröccsent, miközben egy kisebb rög egyenesen a szemét vette célba, de a hajába is jócskán tapadt a latyakból. Ebben a pillanatban meghökkentően emlékeztetett egy pulykatojásra. Muszáj volt mindent megtennie azért, hogy növelje az esélyeit Mr. Withersnél. A nincstelenségével és a korával nem tudott mit tenni, de az igazi természetét azért legalább egy órára megkísérelhette elrejteni előle, hátha ezzel is javíthatja a kilátásait az esetleges házasságra vonatkozóan.

Jane előhúzta a pennát és a papírt a zsebéből, és összeállított egy listát.

A hallgatás kiváló taktikának tűnt, gyors járású esze és éles nyelve ugyanis csak elbátortalanította a férfiakat. Ha mégis muszáj megszólalnia, majd ügyel rá, hogy megjegyzései az időjárásra szorítkozzanak, vagy ami még jobb, elfúló női sóhajokkal igyekszik majd megörvendeztetni a vendégét.

Ilyen körülmények között természetesen a mosoly is kiemelt jelentőséggel bíró erénynek számított. Amikor gondolkodóba esett, hajlamos volt olyan arcot vágni, mint aki citromba harapott. Nem is kérdés, hogy ezt el kell kerülnie, úgyhogy gyorsan fel is körmölte a listára: „Csak semmi gondolkodás!”

Miután végére ért a magához intézett intelmeknek, a zsebébe süllyesztette a papírt, és elhagyta Somerset mezőit. Hamarosan észrevette a St. Swithin’s-templom magasba szökő tornyát, de mire visszaért Bath határára, máris késésben volt. Ahogy rátért a kövezett útra, Jane megpillantott egy őszbe csavarodó üstökű férfit.

– Papa, mi dolga van magának errefelé? – kérdezte, ügyelve rá, hogy közben zsebében még mélyebbre süllyessze a papírját.

Az apja felé fordította kéken ragyogó tekintetét.

– Csak mintát vettem a kitűnő somerseti levegőből – mondta. – Valószínűleg eltévedtem. Megtennéd, hogy hazakísérsz egy öregembert az otthonába?

– Örömmel – felelte Jane, majd belekarolt az apjába, és kedvesen meglapogatta.

Az apja gerincét nem kímélték az évtizedeken át fagyos templombelsőkben tartott prédikációk. Még húsz métert sem igazán tudott megtenni anélkül, hogy kiszakadt volna belőle egy szitkozódás, úgyhogy Jane tisztában volt vele, hogy füllentett – nyilvánvalóan nemcsak sétálni indult, hanem azért, hogy őt megkeresse, még mielőtt teljesen kivetkőzne magából valahol a város határában.

Az apja nem sürgette, és nem is hozta szóba közelgő találkájukat Mr. Withersszel. Már elmúlt hetvenéves, de még mindig ugyanolyan jóképű volt, mint azon a portrén, amelyik ifjú lelkészként örökítette meg. Hosszú, ősz haját türkizkék szalaggal fogta össze, amelyet Jane-től kapott ajándékba egy Kentbe tett utazást követően. Ritkán vette föl, mivel azt mondta, túlságosan csinos darab ahhoz, hogy gyakran hordja, ami nem esett jól Jane-nek. Most azonban ezt viselte, és a lánya sejtette, hogy ezzel az ő kegyeit akarta elnyerni – és nagyon úgy tűnt, hogy sikerrel járt.

Miközben Jane és az apja visszafelé tartottak a házhoz, elmentek a Stall Street-i szivattyúház mellett. Az impozáns épület bejáratában nagy, mézsárga oszlopok üdvözölték a látogatókat, mintha csak egy görög templomba lépnének be. Egy smaragdzöld prémet viselő hölgy megállt, és áhítatosan az ég felé fordította tekintetét, mintha csak imát mormolna magában. Jane felvonta a szemöldökét. Ilyen jelenetekre gyakran került sor Bathban, a szivattyúház ugyanis valóban afféle templomként működött, amely előtt előszeretettel fohászkodtak a látogatók. A teafogyasztás és a megszentelt víz szürcsölgetése, illetve az odabent folyó szakadatlan cselszövés mellett Anglia legpompásabb házasságai is ennek a helynek a fogadótermében köttettek. Jane sohasem járt odabent; egyedülálló, riasztó sebességgel korosodó hölgyként ugyanis a vendégek feltehetően olyan melegséggel üdvözölték volna a köreikben, mint egy leprást.

Jane utálta a várost, amelyben élnie adatott. A szülei azután költöztek ide, hogy az apja visszavonult a papi teendőitől, és feladták kényelmes életüket a hampshire-i plébánián. Azzal, hogy Somersetbe tették át a székhelyüket, a Jane életében beálló egyetlen komolyabb változás az volt, hogy az egykori zöldellő rétek és a csend helyét a köd és a szakadatlan szóbeszéd vette át. Jane szülei váltig állították, hogy a költözést az apja egészségi állapota indokolta – az ország minden újságja ódákat zengett Bath gyógyfürdőinek áldásos hatásairól –, ő azonban egy másik okot sejtett a lépés hátterében. George és Cassandra Austen maguk is Bathban ismerkedtek össze, és minthogy két lányuk vészesen közeledett hozzá, hogy örökre vénlányok maradjanak, feltehetően nem Austen tiszteletes bélműködésének javítása érdekében döntöttek a költözés mellett, hanem sokkal inkább azért, hogy még egy utolsó kísérletet tegyenek lánygyermekeik kiházasítására. Hiszen hol máshol lett volna erre nagyobb esélyük, mint éppen Bathban, Anglia házasságkötő központjában, ahol egykor ők maguk is egybekeltek?

Csakhogy a költözés óta már két év telt el, és bizony sem Jane, sem pedig Cassandra nem találta meg a párját. Hiába a teázókban és a fogadótermekben nyélbe ütött tengernyi házasság, mostanáig még senki sem kérte meg a kezüket. Egyedül a múlt hónapban a szomszédságukból három hajadont is eljegyeztek, ráadásul a három érintett férfi korábban futólag Jane-nel és a nővérével is találkozott – hogy aztán soha többé ne keressék őket.

Jane elment a zöld bundát viselő hölgy mellett, aki továbbra is a szivattyúház felé intézett imádságába merült, és igyekezett kerülni a tekintetét. Végül is mégsem akkora különc, mint ez a nőszemély – legalábbis bízott benne.

Második fejezet

Mindazon dolgok közül, amelyek örömére szolgáltak a bathi életében, Jane az otthonában lelte a legtöbb kedvét. A Sydney House-ban kedélyes népség gyűlt össze, akik egyetlen alkalmat sem szalasztottak volna el, hogy ecsetelni kezdjék az épület lakóinak szerencsétlenségeit. Közülük az egyik, Lady Johnstone üdvözölte Jane-t és az apját az előtérben.

– Ha jól tudom, ma reggel a Kentből érkező Mr. Withersszel és a fiával fognak találkozni – közölte. Hosszú, bő ruhát viselt, és amennyiben az volt vele a célja, hogy a rajta lévő textilanyag mennyiségével adjon hírt a férje vagyonáról, úgy ebben kétségkívül sikerrel járt. Babrált egy keveset a francia selyemből készített retiküljében, amit olyan szögben tartott, hogy visszatükröződjön róla a fény. – Mr. Withers kék kabátot visel. A gombjai kisebbek, mint amire számítottam. Tartok tőle, hogy máris késésben vannak, ami aligha fogja elkerülni az urak figyelmét – figyelmeztette őket szíve minden jóindulatával. Lady Johnstone még mindig púderezte a haját, noha ez már legalább húsz éve kiment a divatból, és most, hogy hozzájuk beszélt, frizurájából némi fehér por Jane karjára hullt.

– Köszönjük, Lady Johnstone – mondta a tiszteletes. – Milyen kedves magától! Csinos táska, asszonyom. Csak nem új?

Jane már éppen szólásra nyitotta volna a száját, hogy valami jóval kevésbé udvarias megjegyzést is fűzzön a kiegészítőhöz, de az apja továbbtessékelte a lépcső irányába. Beléptek a lakásukba, ahol Jane sietve átöltözött, és megmosta az arcát, még mielőtt Mrs. Austen felbukkant volna, hogy bevezesse őket a fogadószobába.

– Mr. Withers és a fia már itt vannak – sziszegte olyan hangon, amire hajlamos volt rögtön átváltani, ha partiképes fiatalemberek tartózkodtak a közelben. – A társalgóban várakoznak.

Hűs fuvallat érkezett az előszoba felől, és a nyomában résnyire nyílt a társalgó ajtaja. Jane előrelépett, bekukucskált, aztán vett egy mély levegőt.

– Mit gondolsz, Jane? – kérdezte az apja.

Jane Withers, futott át Jane fején. Alig hitt a szemének, amikor megpillantotta a szoba másik végében álló férfit. A legutóbbi látogató, aki kérőként járult elé, leginkább egy főtt krumplira emlékeztette. Vajon minek köszönhető, hogy Mr. Withers ezzel szemben úgy festett, akár egy nagy műgonddal megmunkált márványszobor? Olyan magas volt, hogy már ahhoz is le kellett hajolnia, ha ki akart nézni az ablakon. Széles vállához és erőteljes törzséhez képest más férfiak egyenesen nádszálnak tűntek volna. Amikor kinézett az ablakon, elmosolyodott, és így tett akkor is, amikor megszólította a mellette álló apját. Jane ezek alapján levonta a következtetést, hogy Mr. Withers sokat mosolyog.

Ahogy Mr. Withers megfordult, hogy megmutasson valamit az apjának, az angliai napfény egy pompás sugara vetült mogyoróbarna hajára, kihangsúlyozva annak arany árnyalatát. Jane-nek elállt a lélegzete. Mintha csak Gábriel arkangyal szállt volna alá a mennyekből, hogy a társalgójukban töltse a délelőttöt.

Jane igyekezett úrrá lenni magán, és örvendezés helyett a helyzethez jobban illő attitűdöt magáévá tenni, nevezetesen az aggodalmat. A házasságközvetítő ezúttal is hibázott. Míg a korábbi kérői nem érték el a kívánt színvonalat, sőt olykor egyenesen félkegyelműnek és harsánynak mutatkoztak, ezúttal az ellenkezője történt: a legújabb jövevényhez minden jel szerint ő nem volt méltó. Jane próbált mérleget vonni, és magában összehasonlította a férfi csáberejét, anyagi lehetőségeit és társadalmi pozícióját a sajátjával, és bizony meg kellett állapítania, hogy a kettő kevéssé hozható összhangba egymással. Ez a tehetős Adonisz, aki alighanem Anglia bármelyik teremtését megkaphatná, nyilvánvalóan kevés érdeklődést fog mutatni az írogató, szélsebesen öregedő lány iránt, aki még hozományt sem tud felmutatni.

Jane megpillantotta saját tükörképét a folyosó falára kifüggesztett tükörben. A sáros cipőjét és a bepiszkolódott ruháját ugyan selyemcipellőre és a legelegánsabb köpenyére váltotta fel, de Mr. Withers pompás kabátjához képest még a legkiválóbb ruhái is elnyűtt rongyoknak tűntek. Ahogy végigmérte megjelenése legalantasabb részletét – nevezetesen a frizuráját –, kis híján elájult. Ahol egykor az édesanyja által bodorított görögös fürtök díszelegtek, most egy feldúlt madárfészek trónolt.

– Esetleg simítsd hátra azt a baloldalt himbálózó tincset – jegyezte meg a tiszteletes a legnagyobb jóindulattal. – Talán észak felé még akad számára hely.

Jane megfogadta a tanácsát, az anyja azonban közbeavatkozott.

– Így csak még rosszabb lesz – mondta Mrs. Austen, és megállította lánya kezét a levegőben. Kihámozott egy sárdarabot a hajából, majd néhány fájdalmas, de legalább azonnali eredményt hozó mozdulattal elfogadható frizurát varázsolt a szénakazalból. – Hadd nézzelek meg! – Hátrált egy lépést, és tetőtől talpig végigmérte a lányát. A verdiktet végül egy fájdalmas nyögéssel hozta a tudomására.

Mrs. Austen gazdagabb családból származott a férjénél, sőt még tehetős és befolyásos körökkel is kapcsolatban állt, ami egyúttal azt is jelentette, hogy a vidéki plébániára költözéssel ezeknek az ismeretségeknek is hátat kellett fordítania. Ahogy az évek eseménytelenül teltek a plébánián, a bevétele és a társadalmi megbecsültsége is fokozatosan apadni kezdett, mígnem csupán egyvalami emlékeztette a régi életére: a láncon függő aranymedál, amely mellett a házassága során ajándékba kapott rézcsecsebecsék meglehetősen sápatagnak tűntek. Az aranymedált még az ükanyja, egy bárónő szerezte be jelentős summáért az 1600-as években, és az értéke azóta is csak nőtt. Mrs. Austen büszkén viselte az ékszert, és gondja volt rá, hogy minden vasárnap selyemkendővel tisztogassa meg a felületét.

Megragadta a lánya vállát.

– Ide hallgass, Jane! Igyekezz bájosnak és kacérnak mutatkozni! Ne beszélj könyvekről, politikáról, és egyáltalán semmiről, amivel esetleg zavarba hozhatnád Mr. Witherst! Senki sem akar elvenni egy furmányos szoknyát.

Jane már majdnem megmakacsolta magát, és minden bizonnyal vitába száll az anyjával, ha ő maga nem jutott volna aznap reggel ugyanerre a következtetésre.

– Igenis, mama – mondta. – Megígérem, hogy olyan butuskának mutatom magam, amennyire csak tőlem telik.

Ezután az apja fogta meg a kezét.

– Minden rendben lesz, Jane.

A lány bólintott. Most, hogy mindenki teljes mértékben tisztába került a helyzet súlyával, és kellő szorongással tekintettek az előttük álló találkozó elé, a hármas tagjai vettek egy nagy levegőt, és benyomultak a társalgóba.

Austen tiszteletes lépett be elsőként, hogy üdvözölje Mr. Witherst és a fiát, Charlest. Austenékat már a bemutatkozás levette a lábukról. Még Mrs. Austent is elhallgattatta a kérő gazdagsága és rendkívüli arcéle, és egészen hét percig halogatta, hogy sorolni kezdje az Edward fia tulajdona alá eső házakat. Amíg erre sor került, veleszületett tehetségéről tanúbizonyságot adva udvarias és semmitmondó csacsogással töltötte ki az időt.

Jane hálás sóhajjal vette tudomásul, hogy az anyja átvette a szót, hiszen addig sem neki kellett szerepelnie. A figyelmét egyelőre az kötötte le, hogy mindenáron elkerülje a fiatalember pillantását; tartott tőle, hogy az első alkalommal, ha alaposan megnézi magának, egyenesen Yorkshire-ig fog futni ijedtében, úgyhogy inkább a földre szegezte a tekintetét, és a padlódeszkák vizsgálatával foglalta el magát. Amikor végre a férfi felé pillantott, meglepve kellett tudomásul vennie, hogy az éppen rámosolyog.

– Mr. Withers, úgy hallom, maga kedveli a természetet – mondta Mrs. Austen a kérő apjának.

– Való igaz – felelte az idősebb Mr. Withers. – Bár nem nevezném magam hivatásos botanikusnak, nálam ez inkább amolyan hobbi.

– Van egy rózsabokor a kertünkben, amit nem tudtam pontosan meghatározni – mondta Mrs. Austen. – Esetleg volna kedve kisegíteni?

Idősebb Mr. Withers engedelmesen eleget tett a kérésnek, és mind az öten elhagyták a helyiséget, hogy közösen fedezzék fel a kert rejtelmeit. Jane pontosan tudta, hogy a rózsák, amelyekre az anyja utalt, a Bathban gyakorinak és megszokottnak számító, rózsaszínű és Mária királynőről elnevezett fajtához tartoznak, ahogyan ezzel természetesen az anyja is tisztában volt.

– A kérdéses rózsabimbók a kőfal mellett láthatók – mondta Mrs. Austen, miután kiléptek a szabad levegőre.

– Nem látok rózsabimbókat, Mrs. Austen – felelte idősebb Mr. Withers. – Tartok tőle, hogy nem lesz könnyű dolgunk, elvégre március van.

Ami azt illeti, a kert valóban inkább temetőre emlékeztetett a kopár földből kiálló karókkal, Jane anyja azonban ragaszkodott hozzá, hogy meg fogják találni, amit keresnek.

– Talán igaza van – mondta. – De azért csatlakozna hozzám egy percre, hogy alaposabban megvizsgáljuk? Nagyon szeretnék végre tisztán látni ebben a kérdésben.

Mrs. Austennak gondja volt rá, hogy Mr. Withers és a tiszteletes kövessék, és Jane egy kis időre magára maradhasson a kérőjével – ami persze jeges rémülettel töltötte el a lányt. A végén még mondania kell valamit, amivel garantáltan azonnal tönkretesz mindent.

Ahogy Jane és Mr. Withers néma csendben lépkedtek egymás mellett, Jane lázasan gondolkozott, hogy miként tudna csábítónak tűnni a másik előtt. Esetleg hozza szóba az időjárást? Úgy tűnt, hogy az eső mostanra abbamaradt. Gondolkodott, mi volna a megfelelő eszköz arra, hogy a lehető legkacérabb módon hozza szóba a csapadékkal kapcsolatos megfigyeléseit, és már kezdett kétségbeesni, amikor Charles Withers egyszer csak felé fordult, és újfent elmosolyodott.

– Ön vett már vizet, Miss Jane? – kérdezte.

Rendkívül szeretett volna anélkül válaszolni a kérdésre, hogy meg kelljen szólalnia.

– Nem, uram – bökte ki végül megadóan.

A férfi kérdése minden valószínűség szerint a város hírneves gyógyfürdőire utalt, amelyek vize egyenesen a föld középpontjából tört elő, hogy hosszú utat megtéve Bath fürdőiben bukkanjon a felszínre. Beszélik, hogy miután György király megízlelte a forrásvizet, egy szempillantás alatt kigyógyult az ízületi gyulladásából. A csodát követően Anglia minden szegletéből sereglettek ide az emberek, hogy maguk is próbát tegyenek a varázserejű gyógyvízzel. John Baldwin tekintélyes teázót építtetett a csodálatos gyógyulás egykori helyszíne mellett – ez lett a jelenlegi szivattyúház –, ahol a vendégek méltó körülmények között élvezhették a víz áldásos hatásait. A Jane által ismert egyetlen személy, aki járt a szivattyúházban, Margaret volt, az Austen család szobalánya. Némi faggatózás után Margaret meggyónta, hogy egy egész heti bért költött rá, hogy egy teáskanálnyit megkóstolhasson a zavaros vízből, amit abban a pillanatban ki is köpött, hogy a barátai elfordultak. Mindenesetre biztosította róla Jane-t, hogy azokban a röpke pillanatokban, amíg a szájában öblögette a vizet, az valóban pompás hatással volt rá.

– Tudja, mit jelent vizet venni? – kérdezte Mr. Withers. – Három napja járok-kelek Bathban, és úgy teszek, mintha tudnám, mit jelent ez. Most, hogy már ilyen régóta játszom a szerepem, túlságosan félek bárkit is megkérdezni. – Megigazította az egyik gombját.

Jane-nek elakadt a lélegzete. Elképzelhető, hogy ez a jóképű lovag valóban megpróbálkozott egy tréfával? Ezt csak egyféleképpen deríthette ki.

– Mit gondol, vajon mit jelenthet?

– Az eddigi kutatásaim alapján olyasmit, hogy az ember az éj leple alatt beoson a szivattyúházba, annyi vizet gyűjt a zsebeibe, amennyit csak elbír, majd elhagyja az épületet. – Ismét elmosolyodott.

Jane nyelt egyet.

– Nagy szerénységre vall, hogy tudatlannak vallja magát, Mr. Withers – felelte. – Hiszen pontosan erről van szó.

– És vajon elhozhatom a vizemet a mosdóból vagy netán egy szívélyes pocsolyából is, vagy kizárólag a szivattyúház csapjaiból csordogáló nedű rendelkezik varázserővel? – kérdezte.

– Attól tartok, hogy kizárólag az a víz bír varázserővel, amiért fizetni kell.

– Ó, de hiszen én el akarom lopni!

– Vagy úgy. – Jane alig tudta leplezni a mosolyát.

– Szükségem volna egy tettestársra is, Ms. Jane. Nagy megtiszteltetés volna, ha csatlakozna hozzám.

Annyi idő telt el azóta, hogy egy férfi bármire is felkérte volna, hogy Jane-nek szinte már hiányoztak az efféle meghívások.

– Örömmel – mondta egy újabb mosoly kíséretében, de rögtön figyelmeztette magát, hogy ennyi elég is volt: két mosoly bőségesen elegendő. Ha még egy továbbit is megenged magának, még gyanúba keveredik, hogy netán jól érzi magát.

– Holnap Bristolban lesz dolgom, de talán holnapután megejthetnénk a dolgot – javasolta a férfi.

A beszélgetés további részében Jane legnagyobb rémületére kiderült, hogy Mr. Withers valóságos rajongója a Ceciliának, Jane kedvenc könyvének. Jane egyre jobban megrémült, ugyanis ettől kezdve nem csupán élvezte a másik társaságát, de még a véleményére is adott, sőt a Bath városát érintő csípős megjegyzéseikben is egymásra találtak. Tekintve, hogy a legnagyobb hibája a kabátgombjai túlságosan apró mérete volt, Jane-nek nem maradt más választása, mint hogy megkedvelje Mr. Witherst.

Nemsokára csatlakoztak a szülőkhöz, és mindannyian visszatértek a társalgóba, ahol Jane és az anyja beleegyeztek egy két nap múlva esedékes találkozóba a szivattyúházban. Charles Withers és az apja derűsen távoztak, és miközben Austenék kuncogva integettek utánuk, Mrs. Austen megragadta az alkalmat, hogy boldogságtól sugárzó arccal átintegessen Lady Johnstone-nak, aki a nappalija függönye mögül követte az eseményeket.

Harmadik fejezet

Másnap reggel Jane levelet kapott Cassandrától. Drága Jane! – olvasta. Mintha ezer éve nem beszéltünk volna. Biztos vagyok benne, hogy sok mindent elmulasztottam, amióta távol vagyok, és Bath is legalább annyira megsínyli a hiányomat, mint amennyire én az övét.

A két nővér gyakran tréfálkozott azon, hogy az életük Bathban még James bátyjuk vasárnapi szentbeszédeinél is unalmasabb. Köd és semmiségek töltötték ki a napjaikat, érdektelen figurákat sodort útjukba a sors, akik egy hetet töltöttek a városban, hogy miután hátat fordítottak a Stall Streetnek, soha többé ne is térjenek vissza oda. Ezúttal viszont Jane fontos hírekkel szolgálhatott a nővére számára. Hiányzott neki Cassandra, miután a nővérének tizenkét nappal ezelőtt keletre kellett utaznia, hogy segítsen Edward feleségének világra hozni a nyolcadik gyermekét. Cassandra nem szívesen hagyta magára Jane-t, miután attól tartott, hogy a húga netán újra alámerülhet az időről időre rátörő komorságba. Jane azonban ragaszkodott hozzá, hogy elmenjen, elvégre a saját küzdelmei jelentéktelennek tűntek a következő Austen-utód biztonságos megszületéséhez képest. Abban mindenesetre biztos volt, hogy a nővére örülni fog, ha tudomására jut, mi minden történt vele a távollétében.

Jane helyet foglalt a társalgó ablaka melletti kis íróasztalnál, ahol Mr. Withers álldogált a minap, és hozzálátott, hogy megszövegezze a válaszát. Drága Cassandra! – írta az apja pennájával. Erősen kapaszkodj meg, kedves nővérem! Ezúttal igazi híreket kapsz Bathból. Tintába mártotta a tollat, majd magában megfogalmazott néhány mondatot Mr. Withersről, a kabátjáról, Mrs. Johnstone-ról, de aztán arra jutott, hogy képtelen leírni őket. Amíg tanakodott, egy csepp tinta a papírra csordult a toll hegyéről.

Jane-t zavarba ejtő érzések kerítették hatalmukba. Most, hogy új nap köszöntött rá, visszatekintve minden olybá tűnt, mintha puszta képzelgés lett volna. Mr. Withers rámosolygott, és meghívta egy nyilvános eseményre. Siralmas helyzetében a tiszteletnek ezeket a röpke megnyilvánulásait máris a sírig tartó szerelemmel azonosította, pedig jóval valószínűbb, hogy a férfi csupán szánalomból invitálta meg a szivattyúházba. Jane átkozta magát, amiért engedett ennek a káprázatnak, és letette a pennát.

– Mit írsz, Jane? – kérdezte az anyja, amikor belépett a helyiségbe. – Remélem, nem egy újabb fabulán dolgozol. – Felkapta a papírt az asztalról, és alaposan áttanulmányozta.

– Nem, mama – felelte a lány.

Jane anyja elfintorodott.

– Fenntartom a korábbi álláspontomat. Ha még egyszer rábukkanok egy irományodra, haladéktalanul a tűzre fogom vetni. Főleg most, hogy itt van neked helyette Mr. Withers.

– De hát ez nem igaz, mama.

Az anyja visszatette a levelet az asztalra.

– Gyere, később majd írsz a nővérednek! Most dolgunk van a városban.

Ahogy átmentek a Pulteney Bridge-en, és Bath központja felé tartottak, Jane valami különösre figyelt fel. A helybeliek többsége általában vagy nem vett róla tudomást, vagy rosszallóan megcsóválta a fejét, ha elment mellette, ma azonban egy hölgy széles mosollyal az arcán így szólt hozzá:

– Jó reggelt, Jane!

Ezt a szokatlan köszöntést még vagy tucatnyi, egyre lelkesebb üdvözlés követte, miközben Jane az anyja társaságában folytatta útját a macskaköves utcán. Mire elértek a sarokig, már minden kereskedőfeleség és templomjáró legalább egyszer felé integetett és rámosolygott. Mrs. Austen boldogan belekarolt a lányába.

– Miért ilyen kedvesek az emberek, mama? – kérdezte Jane. – Megijeszt ez a sok mosolygás.

– Ugyan már, gyermekem! – felelte az édesanyja. – Csak örülnek a fejleményeknek.

Jane megállt, és az anyjához fordult.

– Mama, hány embernek beszélt Mr. Withersről?

– Szinte senkinek – felelte az anyja, és olyan mozdulatot tett a kezével, mintha csak egy legyet akarna elhessegetni. – Ugyan már, mégis mi rossz van ebben? Miért akarná az ember eltitkolni, ha valami szerencse éri?

– De hiszen csak egy találkára hívott.

– Milyen kis balga tudsz lenni néha! – jegyezte meg az anyja. Továbbvonszolta Jane-t a Stall Streeten, majd balra fordultak, ahol Bath lakosságának immár legalább a fele fogadta Jane-t, hogy elárassza köszöntéseivel és mosolyaival.

A Westgate végén Mrs. Austen megállt a Maison Du Bois névre hallgató ruhabolt előtt. Jane először azt hitte, a cipőfűzőjét akarja megkötni, de aztán egyszer csak megfordult, hogy belépjen az üzletbe.

– Mama, elment az esze?

A Maison Du Bois-ban árulták Bath legborsosabb árú öltözékeit, de Jane azon sem lepődött volna meg, ha kiderül, hogy egész Anglia legdrágább ruháit. A helyiek nem is igazán szívelték a boltot, amely kizárólag az ünnepnapokon ideérkező gazdag londoniaknak és nemeseknek köszönhette létjogosultságát. A gyermek Charlotte hercegnő is innen szerezte be a ruhatárát, ami még az uralkodói költségvetést is súlyosan megterhelte: a köténykék, kesztyűcskék és fejkötők garmadáját egyenesen Párizsból hozatták a kedvéért.

Mrs. Austen belépett, és maga után húzta Jane-t is. A lány meglepődött, hogy senki sem áll őrt az ajtóban. Arra számított, hogy valaki fegyverrel a kezében strázsál a küszöbön, és még idejében megelőzi, hogy a hozzá és az anyjához hasonló, arra érdemtelen páriák a saras lábbelijükben bebocsátást nyerjenek ebbe a makulátlan tisztaságú szentélybe, ám végül észrevétlenül sikerült bejutniuk. És amint beljebb kerültek, Jane a legcsodálatosabb helyiséget pillanthatta meg, amelyhez valaha szerencséje volt: a mennyezetet fehér gipszrózsák ékesítették, az öltözők előtt pedig pompás, rézből készített karnisok tartották a függönyöket. A helyiség hátsó részébe egy roppant méretű, tölgyfából ácsolt lépcsősor vezetett – ki tudja, a végén talán egyenesen a mennyország várta a vendégeket. A vitrinekben fodros selyem- és damasztkesztyűk, citromárnyalatú sapkácskák, pehelykönnyű cipellők és színaranyból szőtt kendők sorakoztak. Minden felületet kifogástalan minőségű ruhák borítottak, és ami azt illeti, a Maison Du Bois elsőre inkább hasonlított cukrászdára, mint ruhaboltra.

– Micsoda rémisztő létesítmény! – mondta Jane. – Kizárt, hogy fél percnél többet eltöltsek ezen a helyen.

– Alighanem ilyen lehet a túlvilág – rebegte Mrs. Austen elfúló hangon.

Az egyik vitrin mögül egy eladó vizslatta őket.

– Netán eltévedtek? – Tetőtől talpig végigmérte őket, és meg sem kísérelte véka alá rejteni a rosszallását.

Jane bólintott.

– Menjünk, mama! – mondta, majd el is indult az ajtó irányába.

Az anyja azonban tudomást sem vett róla, és a férfi felé fordult.

– Ruhákat is árulnak, uram?

– Ahogy látja, asszonyom – felelte. – Éspedig elég drágákat.

– Remek – mondta Mrs. Austen egy biccentés kíséretében. – Szeretnénk venni egyet.

– Mama! – kiáltott fel Jane.

– Hallgass, lányom, különben eljár a kezem! – figyelmeztette Mrs. Austen.

– Tisztában van vele, asszonyom, hogy ez a bolt készítette egykoron Marie Antoinette kalapját is? – kérdezte az eladó, egy horkantással nyomatékosítva a vendégekről alkotott véleményét.

– Gondolom, ez még azelőtt volt, hogy szegény elveszítette volna a fejét – jegyezte meg Mrs. Austen, majd felvonta a szemöldökét. Ezek a szavak máris némi melegséget csempésztek a lánya szívébe: volt sütnivalója az anyjának, és ha akart, ki tudott állni magáért.

A férfi alig jutott szóhoz.

– Egyedi megrendelőinknek a legkiválóbb minőségű anyagokból készítjük a legnagyszerűbb ruhadarabokat.

– Ezt örömmel hallom. Kérem, készítsenek egyet a lányomnak is. – Mrs. Austen keresztbe fonta a karját maga előtt.

Patthelyzet volt, és a boltos éppúgy nem volt hajlandó megadni magát, ahogy Mrs. Austen sem mutatott hajlandóságot arra, hogy visszavonulót fújjon. Végül az eladó helyesen mérte fel, hogy Mrs. Austen még nála is makacsabb. Elfintorodott, majd kelletlenül hozzálátott, hogy méretet vegyen Jane-ről.

Szertartásosan kezdett a feladathoz, és magában dünnyögve jegyezte meg Jane karjának hosszát és derékbőségét, mintha minden egyes mérés eredménye komoly meglepetést okozott volna számára, noha Jane-en bárki láthatta, hogy kedvező arányokkal ajándékozta meg a sors. Egy tárgyilagos szemlélő minden további nélkül csinosnak vagy éppen karcsúnak nevezte volna. A férfi végül hosszan felsóhajtott, majd levett egy egyrészes női ruhát az egyik fogasról, és bejelentette, hogy ez az egyetlen darabjuk a lány méretében.

Jane-nek elállt a lélegzete.

– Mama!

A ragyogó selyemruhát legalább egy hónapnyi odaadó munka hívta életre. Az elefántcsontszínű, selyemből lévő felső réteg lágyan borult a patyolatfehér muszlinra. A varrónő a ruhán végigfutó aranyszegélyeket rózsamintákkal díszítette. Jane minden egyes virág szirmait és leveleit megcsodálta; elképzelte, hogy valahol a folyó nyugati partján egy félhomályos műhelyben egy asszony vagy száz órán keresztül görnyed az asztala fölé, kezében parányi tűvel és lágy cérnaszállal. Csak a felső réteghez mintegy tízkötegnyi selyemfonalat használhattak fel, amitől kissé olyan megjelenéssel bírt, akár egy katonai kabát – Jane-nek ez a részlet különösen tetszett. Eszébe jutott a fivérei, Frank és Charles uniformisa – ők mindketten a királyi haditengerészetnél találták meg a hivatásukat –, amelyet alighanem az ellenséges partok mentén hajózva öltenek magukra. Jane végigfuttatta kezét az áttetsző szöveten.

– Micsoda árnyalata ez a fehérnek! – jegyezte meg. – Egyetlen reggeli séta elegendő volna hozzá, hogy jóvátehetetlenül összepiszkítsam.

– Minél fehérebb a ruha, annál jobb – jegyezte meg a boltos. – Ez az öltözék nem gyalogláshoz való. Aki ilyesmit visel, egyébként is hintóval jár. – Nyújtotta a kezét, hogy visszakapja a portékáját.

– Nézd meg, hogy jó-e rád! – mondta Mrs. Austen, miközben feltartott kézzel jelezte az eladónak, hogy csak ne olyan hevesen.

Jane tiltakozott, mivel biztos volt benne, hogy elegendő hozzáérnie a szövethez, és egy szempillantás alatt tönkre is tenné, de amikor az anyja ábrázata újra fenyegetővé vált, beadta a derekát. Bement a spanyolfal mögé, és átöltözött.

– Te jó ég! – mondta az anyja, amikor visszatért.

– Mi az, mama? – kérdezte Jane. – Nem az én méretem?

– Jane – az anyja szünetet tartott, és olyan tekintettel méregette, mint még soha. – Gyönyörű vagy.

Jane felkacagott. Még sosem hallott efféle dicséretet az anyjától. Ami azt illeti, senki mástól sem. Mindenesetre, amikor megnézte magát a tükörben, hamar elhallgatott. A csontfehér szövet remekül kiemelte az őzbarna szemében pislákoló aranysárga fényt. Kissé hátrahúzta a vállát, ahogy a ruha megkövetelte.

– Mennyi lesz? – kérdezte az anyja.

– Húsz font – felelte a boltos diadalmas mosollyal.

Mrs. Austen a retiküljébe nyúlt.

– Elvisszük.

– Mama, ne! – tiltakozott Jane. Húsz fontból hat hónapig tudták volna fizetni a bérleti díjat a Sydney House-ban.

Bár valószerűtlennek tűnt, hogy Mrs. Austennak ennyi pénze legyen, ennek ellenére előhúzta a bankót a táskájából, és átnyújtotta a férfinak.

– Ez meg honnan van? – kérdezte Jane. Az anyjára pillantott, és meglátta a magyarázatot. A nyaka, amely körül általában a nehéz arany ékszer csüngött, most csupasz volt. – Mama! Hol van a bárónő nyaklánca?

Az anyja fehér bőre mintha megreszketett volna, felkínálva magát az odakintről beszökő napsugaraknak. Jane még sosem látta az édesanyját a hőn szeretett kiegészítője nélkül; valahogy slamposnak és meztelennek tűnt nélküle.

Mrs. Austen a nyakához nyúlt, majd visszahúzta a kezét.

– Ha a lányom a szivattyúházba készül, akkor tennünk kell róla, hogy megfelelő öltözéket viseljen.

Jane-nek elállt a lélegzete.

– De mama… – rázta a fejét.

– Ide hallgass, Jane! Ez segít nyélbe ütni az egyezséget, különösen az apját illetően. Így be tudjuk bizonyítani, hogy nem vagyunk nincstelenek.

– Mama, de hiszen úgy szerette azt a nyakláncot!

Mrs. Austen összerezzent.

– Az én hibám, Jane. Én engedtem, hogy tétlenül ücsörögj az apád mellett, és olvasással töltsd az időd ahelyett, hogy bálokba és társaságba vittelek volna. Legalább arra megtaníthattalak volna, hogyan kell teát főzni.

– Tudom, hogyan kell teát főzni.

– Gyermekem, borzasztóan készíted a teát. Olyan soká benne hagyod a leveleket, amíg már olyan íze lesz, mint az ólomnak. Ha megdorgáltunk volna, és gondunk lett volna rá, hogy jobban odafigyelj a külsődre, mostanra bizonyára sikerül férjet találnod. Cserben hagytalak, Jane. Hagytam, hogy elkanászodj. Engedd meg, hogy megvegyem neked ezt a ruhát!

Jane egy pillanatra eltöprengett azon, hogy mennyi örömét lelte az elkanászodásban. Még egyszer az anyja nyakára pillantott, és ismét megcsóválta a fejét. Egyszerűen nem tudott kiigazodni rajta.

– Rendben, mama.

Mrs. Austen arcán röpke mosoly futott át, majd visszatért a szokásos fintoraihoz. Intett a lányának, hogy öltözzön vissza, majd beletette a bankjegyet a boltos mancsába. A férfi elvigyorodott, zsebre vágta a pénzt, és kikapta a ruhát Jane kezéből, hogy becsomagolja. Ezzel tehát a fehér ruhaköltemény, amelyhez fogható darabbal sosem rendelkezett, végül Jane tulajdonába került.

Negyedik fejezet

Ahogy megközelítették a Sydney House-t, egy harmincas éveiben járó, jóképű férfira lettek figyelmesek, aki az otthonuk előtt várakozott. Szőke haját fekete szalaggal kötötte hátra. Jane meglepődött, hogy itt találja.

– Szervusz, Henry – köszöntötte a bátyját.

– Szia, Jane – felelte Henry egy mosoly kíséretében.

A felesége, Eliza kezet nyújtott.

– Bonjour, Jane.

– Azt hittem, csütörtökig Dawsonéknál vagytok.

A fivéréék Cornwallban látogatták meg a barátaikat, és úgy volt, hogy csak jövő héten jönnek el hozzájuk, mielőtt visszatérnek Londonba.

Henry megrázta a fejét.

– Mama írt nekünk, és megkért, hogy módosítsunk a terveinken. Holnap veled tartunk a szivattyúházba. Mindannyian nagyon boldogok vagyunk, Jane. Őszintén, nagyszerű hír!

– Valóban – mondta Mrs. Austen, majd büszkén bólintott is hozzá. – Ez jóval fontosabb, mint Dawsonék.

– Mama, ugyan már! – kiáltott fel Jane, aki egyre közelebb sodródott hozzá, hogy pánikba essen. Katasztrofális érzés kezdte a hatalmába keríteni. – Túlságosan biztosra veszitek a dolgot. Hiszen még csak egyszer találkoztam azzal a férfival.

– Jane, hallgass ide! – mondta Henry. – Meghívtak a szivattyúházba. Mindenkit azon a helyen szoktak eljegyezni. És mindenki ezért is megy oda, persze amellett, hogy megkóstolja azt a szörnyűséges gyógyvizet. – Felnevetett, és a napfény megvillant fehér fogsorán. – Ráadásul te Jane Austen vagy, a legimádnivalóbb, legokosabb leány, akit csak ismerek. A földkerekség legjobb édesanyja és felesége leszel. Ne haragudj, drágám! – tette hozzá a felesége felé biccentve.

– Nem kell bocsánatot kérned – mondta Eliza a születése óta rá jellemző francia akcentussal. Eliza tulajdonképpen sosem beszélt, inkább dorombolt, és olyan egzotikus kisugárzása volt, ami mellett Jane mindig esetlennek érezte magát. – Egyetértek. Ráadásul most már megfelelő ruhád is van az alkalomhoz – tette hozzá egy mosoly kíséretében. – Egyetlen férfi sem fog tudni ellenállni neked.

A vacsorát mindannyian együtt költötték el. Mrs. Austen szokatlanul tréfálkozó kedvében volt, Mr. Austen pedig kinyitotta azt a palack bort, amit még a hampshire-i gyülekezet egyik tehetősebb tagjától kapott ajándékba.

– Darcy mivel foglalkozik mostanság? – kérdezte Henry a húgától a vacsora közepén. Huncut vigyor terült el az ábrázatán, miközben belapátolt egy falat bárányhúst a szájába, és lendületesen rágni kezdett.

Egy pillanatra hallgatás ereszkedett közéjük. Mindenki tisztában volt vele, milyen fenyegetéseket helyezett kilátásba Jane édesanyja a lánya írásait illetően, Henry azonban, akire mindig is jellemző volt a lázadás, szívesen szóba hozta a kellemetlen témát. Minden tekintet Mrs. Austenra szegeződött, és várták, vajon mit válaszol.

De ha bárki is arra számított, hogy kisebbfajta dühkitörésnek lesznek tanúi, Mrs. Austennak csalódást kellett okoznia. Ahelyett ugyanis, hogy kifakadt volna, elmosolyodott.

– Fiam, ma este nem tudsz olyat mondani, ami letörné a jókedvemet – mondta. – Ha egyszer megházasodott, Jane annyit írhat, amennyit csak szeretne.

Henryből kitört a nevetés, és üdvözölte a döntést. A többiek is lelkesen csatlakoztak hozzá. Különös hangulat lett úrrá rajtuk, amire már évek óta nem volt példa: boldogok voltak. Henry a bankban folytatott munkájával kapcsolatos, illetve fura figurákról szóló történetekkel szórakoztatta a jelenlévőket, azok legnagyobb örömére. A vacsora végeztével Eliza leült a zongorához, Austen tiszteletes pedig, akit általában megbénított a saját félszegsége, ezúttal derűsen csatlakozott hozzá, hogy énekkel kísérje az előadását. Mrs. Austen arca rózsás volt a bortól, és minden egyes lélegzetvételével jókedvet sugárzott magából.

Jane csak most döbbent rá, hogy korábban milyen komor és szomorkás hely volt az otthonuk – és most úgy tűnt, hogy ő, pontosabban a szerelmi életében bekövetkező szerencsés fordulat az oka annak, hogy mindez egyszeriben megváltozik. Nyelt egyet, hiszen még mindig alig tudott megbirkózni a saját érzéseivel, és azzal, hogy a szüleinek valóban ekkora megkönnyebbülést okoz a lányuk kiházasítása. Elnézést kért, majd elhagyta a helyiséget, és csatlakozott Henryhez a lépcsőnél.

A bátyja átölelte.

– Igazán örülök neked, Jane – mondta.

– Henry, de hát olyan gyorsan történt minden! – tiltakozott, a bátyja azonban félbeszakította.

– Ugyan már! Jól ismerem az öreg Witherst. Üzleti ügyekben volt már vele dolgom. Bölcs ember, nekem elhiheted. Húgom, eljött a te időd. Bolond lenne, ha nem csapna le rád. Attól tartok, nincs más választásod, mint hogy boldog legyél. Próbálj hozzászokni a gondolathoz! – Ismét az a széles vigyor. Henryt vidám természettel áldotta meg a sors, és az egész életén ezzel a derűlátó mosollyal vonult keresztül.

Jane bólintott, és elhallgatott.

Amikor Mrs. Austen felvetette, hogy menjenek el sétálni, ami Hampshire-ben még afféle családi szokásnak számított, mindenki örömmel rábólintott a javaslatra. Magukra kapták a kabátjukat, és felhúzták a cipőjüket, majd kiléptek a kora esti hűs levegőre.

Henry és Eliza egymásba karolva mentek elöl. Mrs. Austen ezúttal nem karolt a férjébe, hanem inkább Jane-hez csatlakozott. Ahogy maguk mögött hagyták a Sydney House-t, Mrs. Austen egy sor romantikus jelenetet vázolt fel, amelyekben a legkedvezőbb körülmények között kerülhet majd sor a lánykérésre. Ha esetleg Jane beleesne az Avonba, netán fogságba ejtené egy medvecsapda – így Mrs. Austen –, akkor Charles Withers bizonyára azonnal ott teremne, hogy kimentse szorult helyzetéből, és rögtön utána meg is kérhetné a kezét. Jane megjegyezte, nem tud róla, hogy Somerset környékén medvecsapdák volnának, Mrs. Austent azonban nem lehetett kizökkenteni az efféle részletekkel. Még arra is volt gondja, hogy mindenféle édes könnyűségre okítsa a lányát, amelyeket majd a férfi fülébe búghat, továbbá felhívta a figyelmét vagy tucatnyi – számára nyilvánvalóan megvalósíthatatlan – hajviseletre és azok áldásos hatására is. Jane máskor csak tiltakozott volna, most azonban mosolyogva hallgatta az anyját, és maga is dicsérte az ötleteit, noha a gondolatai máshol jártak, és azon töprengett, amit Henry mondott neki az imént.

– Itt lakik Miss Harwood. Esetleg tiszteletünket tehetnénk nála – mondta az anyja, ahogy rátértek a Cheap Streetre.

Egy alacsony, ősz hajú, foltozott kesztyűt viselő asszony integetett feléjük a küszöbéről.

– Mama, kérlek – tiltakozott Jane, az anyja azonban máris a hölgy felé fordult, készen állva rá, hogy beszélgetésbe bonyolódjon vele.

– Észre sem vettem, hogy erre tartanak – mondta Miss Harwood. – Egész este elfoglalt voltam, de azt hiszem, feltehetek egy teát, és esetleg elővarázsolhatok némi süteményt is. – Ezzel megfordult, hogy visszatérjen a házba.

– Igazán kedves magától, Miss Harwood, de nincs rá szükség – felelte Jane anyja. – Sajnos sietnünk kell haza. Csupán azért álltunk meg, hogy érdeklődjünk, van-e még elég szene.

Miss Harwood elmosolyodott.

– Bőséges széntartalékaim vannak, asszonyom. Egyébként sincs szükségem rá, hogy begyújtsak. – Kissé szorosabbra húzta magán a kendőjét.

– Nem gyújtott be? – kérdezte Mrs. Austen. – De hiszen tegnap még fagyott a talaj közelében, és alighanem ma éjszaka is ugyanez várható.

Henry és Eliza már a hídon jártak, és most visszapillantottak feléjük. Miss Harwood lehalkította a hangját, és a földre szegezte a tekintetét.

– Nem akarom pazarolni a szenet, ha egyszer csak én vagyok itthon.

– Mennyi szene van, Miss Harwood?

– Három.

– Három zsák? Az valóban nem kevés.

– Nem, három.

– Tessék? Három darab? – kérdezte Jane.

– Azt hittem, a fivére itt volt látogatóban a múlt héten – mondta Mrs. Austen.

– Samuel fontos ember, asszonyom. Sok dolga van.

Miss Harwood kissé megemelte az állát.

– Jöjjön át a Sydney House-ba, és Margaret adni fog négy zsák szenet – mondta Mrs. Austen. – Fizetségként elfogadom az egyik festményét – tette hozzá.

– Már tudom is, melyik lesz az – mondta Miss Harwood megkönnyebbülten. – Egy tájkép a Pulteney Bridge-ről.

Jane anyja megdicsérte az asszonyt az eredeti témaválasztásáért.

– Azért ne fáradjon vele sokat! – tette hozzá.

Miss Harwood Jane-hez fordult, a tekintetük összetalálkozott. A lány félrenézett.

– Megtenné, hogy rápillant a kandallómra, Mrs. Austen? – kérte Miss Harwood. – Attól tartok, hogy eltömődött a kéményem.

– Hát persze, Miss Harwood – mondta Jane anyja, és átbújt a boltíves ajtó alatt.

Miután Mrs. Austen eltűnt odabent, Miss Harwood karon ragadta Jane-t.

– Hallottam, hogy holnap a szivattyúházban lesz jelenésed. Ha mégsem jönne össze a leánykérés, jöjj el hozzám – súgta oda neki, miközben közelebb húzta magához a lányt.

Jane azonban elhúzódott tőle – annyira meglepték a szavai, hogy azt hitte, rosszul hall.

– Elnézést, de miről beszél, Miss Harwood? – kérdezte. Körbepillantott az utcán, remélve, hogy senki nem látja őket.

– Nem ez az egyetlen út – mondta Miss Harwood, és úgy rázta meg Jane karját, hogy ha nem lett volna egyébként olyan erőtlen, mint egy veréb, még a vállát is kiugrasztja a helyéről.

– Fájdalmat okoz, Miss Harwood.

– Biztosan nyomorultnak tartasz. Szánalmasnak és nevetségesnek.

– Ez nem igaz – hazudott Jane.

– Az olyan lányoknak, mint te meg én, mindig össze kell tartaniuk.

Jane fürkésző pillantást vetett az idős asszonyra. Miss Harwood szeme veszedelmesen cikázott egyik pontról a másikra. A sipkája alól kiszabadult egy ősz hajtincs, amely most vadul lengedezett az arca előtt.

– Ígérd meg, hogy eljössz hozzám! – követelte az asszony.

Jane végül rábólintott, noha még azután is zúgott a feje a különös jelenettől, hogy a családjával átkeltek az Avon folyón, és hazatértek – történetesen azon a hídon mentek át, amelynek megfestését Miss Harwood oly fenyegetően kilátásba helyezte.

Ötödik fejezet

Másnap reggel, amikor Jane lement a lépcsőn, és a családja megcsodálhatta az új ruhájában, mindannyiuk meglepetésére megszólalt a csengő.

– Ez meg ki lehet? – kérdezte Mrs. Austen. – Éppen ebben a döntő pillanatban! Hiszen az összes ismerősünket értesítettük róla, hogy a szivattyúházba készülünk.

Margaret ajtót nyitott, és bejelentette a jövevényt.

– Ha megengedi, asszonyom – mondta Margaret –, Lady Johnstone érkezett látogatóba.

Jane és a többiek értetlenül pillantottak egymásra, és mindannyiuknak ugyanaz járt a fejében: vajon mi a magyarázat a hívatlan látogató érkezésére?

Lady Johnstone odavetette a kabátját Margaretnek, majd beljebb nyomult a lakásba. Mrs. Austen pukedlizett a szomszédja előtt.

– Lady Johnstone – mondta. – Minek köszönhetjük áldásos társaságát?

– Hát nem fogyaszthatok el egy csésze teát a legközelebbi szomszédommal anélkül, hogy a gyanú árnyéka vetődne rám? – felelte Mrs. Johnstone felháborodva. Lady Johnstone, aki egy élete végén lovagi rangig emelkedő ügyvéd özvegye volt, történetesen egyszer sem fejezte ki a közös teázás iránti vágyát azóta, hogy Austenék megérkeztek a Sydney House-ba. Meglehetősen érdekes órát választott az első alkalomra.

– Ó, dehogynem! – mondta Mrs. Austen. – Csakhogy ma reggel várnak bennünket, és nem akarom elsietni a közös teázásunkat. Bemutatom a fiamat, Henryt, ő pedig a felesége, Eliza. Henrynek saját bankja van Londonban.

Henry meghajolt, Eliza pedig pukedlizett.

Lady Johnstone lehunyt szemmel feléjük bólintott.

– Hallottam a kis vállalkozásáról – mondta. – Talán ismerte a néhai férjemet, Lord Johnstone-t.

– Ismertem, asszonyom – felelte Henry.

– Talán, asszonyom, visszatérhetne délután, amikor mindannyian ismét a rendelkezésére fogunk állni – jegyezte meg Mrs. Austen sürgetően.

– Badarság – felelte Lady Johnstone. – Én aztán gyorsan el tudok fogyasztani egy csésze teát, és azon kívül nem vágyom többre egy szelet süteménynél. Tíz percnél biztosan nem fog tovább tartani.

Miközben beszélt, Lady Johnstone meg is tette az első lépteit az előtérben. Jane apja a nagy ingaórára pillantott, és megvakarta a feje búbját.

– Nagy örömömre szolgál, hogy megismerkedhettem a kenti Mr. Withersszel – fűzte hozzá Lady Johnstone, majd bevonult a társalgóba.

– Nem csodálom – felelte Mrs. Austen, miközben követték nem várt vendégüket a lakás belsejébe. – Valóban kiváló fiatalember.

– Kérem, foglaljon helyet – mondta Jane apja, noha Lady Johnstone ekkor már el is helyezkedett az egyik ülőalkalmatosságon. Jane és Mrs. Austen a heverőn csatlakoztak hozzá, Henry és Eliza pedig a kétszemélyes kanapéra ültek le. Mindenki elég zavarba ejtően festett, ahogy cipőben és kabátban üldögéltek a társalgóban. Sem Jane, sem az anyja nem figyelt Mrs. Johnstone következő szavaira.

– Az is nagy örömömre szolgált, hogy gratulálhattam Mr. Withersnek a jegyességéhez – mondta Mrs. Johnstone.

Egy percre hallgatás ereszkedett rájuk, amíg a helyiségben lévők igyekeztek megemészteni az elhangzottakat. Végül Mrs. Austen szólalt meg. Talpra szökkent, majd boldogan Jane-re mutatott, mint aki végre megértette, miről is van szó.

– Jane! – rikkantotta szinte már vádló hangon. – Nem is mondtad!

A többiek a szobában mind sápítoztak és mosolyogtak, mintha nagy sokára ők is felismerték volna az igazságot.

Jane megrázta a fejét.

– Én nem tudok semmiről – felelte, miközben a szíve vadul zakatolt a mellkasában.

– Bristolban tegnap rettenetes fagyra ébredtek – szólt közbe Lady Johnstone. – A posta is megsínylette a dolgot, és sokan nem tudtak elutazni.

– Erről nem tudtunk, asszonyom – mondta Mrs. Austen. – Nagyon köszönöm. Óriási szolgálatot tett nekünk.

Austen tiszteletes megfogta Jane kezét. Az érintése melegnek és lágynak érződött.

– Mégis mivel? – kérdezte Mrs. Johnstone.

– Azzal, hogy megosztotta velünk a lányunk eljegyzésének hírét – mondta Mrs. Austen egy nevetés kíséretében.

– Elnézést – szabadkozott Lady Johnstone, majd ő is kuncogott egy sort. – Én ahhoz gratuláltam Mr. Withersnek, hogy eljegyezte Miss Clementine Woodgert. Tegnap Bristolban köttetett meg az egyezség. – Az ügyvéd özvegyének ábrázatán kárörvendő vigyor jelent meg.

Jane, az anyja és a többi Austen nem reagált azonnal a hallottakra. Jane nem látott az anyja fejébe, de úgy képzelte, hogy éppen fontos megbeszélést folytat önmagával, ugyanis a legszebb szoknyája szegélyét hajtogatta, összegyűrve, majd újra kiengedve a kék muszlint. Maga Jane sem szólalt meg, helyette a padló fürkészésével és az egyenletes légzéssel volt elfoglalva, miközben a szíve egyre fájdalmasabban szorult össze.

Végül az anyja törte meg a mind elviselhetetlenebbé váló hallgatást.

– Akkor alighanem mi is jobban tesszük, ha gratulálunk neki – mondta derűsen.

Jane felállt, hogy megigazgassa a tüzet a piszkavassal, ügyelve rá, hogy közben ne nézzen senkire. Mrs. Austen tovább csevegett.

– Miss Woodgernek netán jelentős hozománya van?

– Az apja Sir Woodger ügyvéd – mondta Mrs. Johnstone. – Az örökösödési okiratok a szakterülete. Putney-ban van az irodája.

– Putney-ban?

– Igen, Putney-ban. Clementine, a menyasszony még a huszonegyet sem töltötte be.

– Milyen fiatal! – jegyezte meg Mrs. Austen.

– Egyáltalán nem fiatal. Ami a házasságot illeti, a lányok huszonkét évesen általában már túl is vannak a legjobb korukon.

Jane tovább böködte a tüzet a piszkavassal.

– Mindenesetre Mr. Withersnek ma alighanem sok dolga lesz – folytatta Mrs. Johnstone, miközben Margaret belépett a teáscsészékkel teli tálcával. – Nem hiszem, hogy ráérne – tette hozzá, majd felállt, és egy újabb vigyor kíséretében távozott.

Jane egy ideig mozdulatlanul ült a helyén.

Az elején még volt rá némi halovány remény, hogy Mrs. Johnstone csupán kegyetlen tréfát űzött velük, Margaret azonban nemsokára visszatért a piacról, ahol találkozott a mosóasszonnyal, aki abban a házban dolgozott, ahol Mr. Withers is megszállt. A hír igaznak bizonyult: Mr. Withers az előző napon valóban eljegyzett valakit Bristolban.

Mrs. Austen értetlenségének és zavartságának adott hangot, és nem rejtette véka alá, hogy meggyőződése szerint sötét intrikák rejtőznek a háttérben.

– Valaki vagy valami közbeavatkozott, hogy elcsavarja a fejét – mondta.

Jane bólintott, noha azt gyanította, hogy a történteknek ennél jóval banálisabb okuk van. Mr. Witherst alighanem a józan ész – és a saját apja – térítette jobb belátásra. Nyilvánvalóan kevésbé tűnt vonzónak számára, hogy a kedd estéket élete végéig a kandalló mellett töltse, ahol viccekkel szórakoztathatják egymást, ahhoz képest, hogy mesés gazdagsághoz jusson, és a Gravesend temetőben földeljék el. Végső soron Mr. Witherst nem lehet nagyobb elvetemültséggel vádolni, mint hogy azt az utat választotta, amelyet a sors és a neveltetése már jó előre kijelölt számára.

– Rettentően sajnálom, Jane – mondta Henry.

Jane apja nem szólalt meg.

A lányt kimondhatatlan rettenet kerítette hatalmába, és a gyomra valósággal megdermedt. Egyszeriben az előző este és a ma reggel érzett öröm utolsó emlékfoszlányai is semmivé lettek. Mrs. Austen letörölt egy könnycseppet a szeme sarkából.

– Henry, most már visszatérhettek Dawsonékhoz – mondta Jane fagyos hangon.

– Ugyan, Jane! Itt maradunk melletted.

– Ragaszkodom hozzá, hogy visszamenjetek. Semmi értelme sem volna, hogy mellettem töltsétek a szabadságotokat. – Felállt. – Megkérdezem a kocsist, hogy vissza tud-e még vinni benneteket. – Ezzel elindult az ajtó felé.

Henry is felállt.

– Várj, Jane! Majd én elintézem. – Elment a húga mellett, és elhagyta a helyiséget.

– Nagyon sajnálom, hogy tönkretettem a látogatásotokat, Eliza – mondta Jane.

– Ne sajnáld, ma chérie! – felelte Eliza gyöngéden.

Mindenki a padlóra szegezte a tekintetét. Jane észrevette az apja asztalkáján a levelet, amelyben Mr. Withers jóképűségéről és szellemességéről áradozott. Amikor arra gondolt, hogy kis híján elküldte a nővérének, úgy megszédült, hogy meg kellett kapaszkodnia a kanapé sarkában.

Jane elnézést kért, majd elhagyta a társalgót, és felment az emeletre. Az óra szerint délelőtt tizenegy volt, ő mindenesetre bemászott az ágyba. Sem ebédre, sem vacsorára nem csatlakozott a többiekhez. Amikor Margaret bekopogott, és közölte vele, hogy Henry és Eliza indulnak, nem ment le elbúcsúzni tőlük. A délután derekán járhattak, amikor hallotta, ahogy elhagyják a házat. Egész éjszaka ébren feküdt, amíg végül hajnali ötkor elnyomta az álom.

Jane egy órával később már fel is ébredt, és kiugrott az ágyból. Zubogott benne a tettvágy – szavak nyüzsögtek a fejében. Hátravetette a párnáját, és lázasan keresett valamit. Igen, tartott itt egyet korábban, de már nincs a helyén. Fel-alá járkált a szobában, aztán egyszer csak egy tárgy csillant meg a padlón, ő pedig odalépett, hogy közelebbről is megnézze. Egy kicsiny, sápadt vessző csúszott be két deszka közé. Mosolyogva kibányászta a résből; az anyja tucatjával talált ilyeneket, amikor átvizsgálta a szobáját, de a jelek szerint ez az egy elkerülte a figyelmét. Mások vajszerű, barna húsát tartották a legtöbbre, Jane számára azonban ez a vékony, fehér pálca képezte a lúd legnemesebb részét. Hüvelyk- és mutatóujja közé csippentette a tollat, majd egy ösztönös mozdulattal íráshoz igazította a kezében.

Kihúzta az ágya végében álló, fenyőfából ácsolt szekrény fiókját, és elmerült a tartalmában. Talált egy üvegcsét, amely akkora lehetett, mint egy sárgabarack, és feltartotta, de mivel semmi sem volt benne, rögtön be is hajította a sarokba. Tovább kutakodott, és talált egy másik üvegcsét is, de abban is csupán kosz volt, úgyhogy azt is áthajította a válla fölött. Ezután rábukkant egy fűzőszalagra, ami eredetileg alighanem egy ruha tartozéka lehetett. Kivette a dobozából, és azt is a padlóra vetette. Egy harmadik üvegcsét is talált, amelynek az alján volt még egy kevéske, csersavból, vitriolból és gumiarábikumból kevert por. Jane győzedelmesen a magasba emelte szerzeményét. Már csak vízre volt szüksége.

Az ablakban néhány megbarnult, haldokló rózsaszál árválkodott. Jane kihúzta a kellemesnek jóindulattal sem nevezhető szagú virágokat a vázából. A váza alján nagyjából ujjnyi, poshadt víz lötyögött, amelyet sietve, de azért kellő körültekintéssel beleöntött az üvegcsébe. A por egy szempillantás alatt feloldódott.

Már csak papírt kellett szereznie. Ámde a szobában egyetlen papírdarab sem volt. Talán hozhat pár lapot a társalgóból, arra hivatkozva, hogy új levelet akar írni Cassandrának, de az anyja minden bizonnyal átlátna a szitán, és hamar rájönne a valódi szándékaira. Kezdett eluralkodni rajta a pánik, főleg, hogy a fejében megszülető mondatok és szavak szép lassan semmivé foszlottak.

Megpróbálta összeszedni magát, és egyszer csak ráébredt, hogy mégiscsak van papír a szobájában. A körmével felfeszítette az egyik kilazított padlódeszkát, és benyúlt alá. Hatszáz oldal hevert a rejtekhelyén, rajta a saját kézírásával. Még a tizenötödik születésnapján látott hozzá a regényéhez, amelynek az Első benyomások címet adta. A kézirat eljutott Londonba, hogy aztán Mr. Cadell elutasítását követően postafordultával vissza is kerüljön hozzá. Jane azóta, vagyis immár kilenc éve rejtegette itt a szobájában, remélve, hogy az anyja nem fog rátalálni, és még véletlenül sem veti a tűzre.

Jane kivette a köteget, és végigfuttatta ujjait a megsárgult papírokon. Vanília- és faillatuk volt. Megfordította az utolsó lapot, amelyen talált egy üresen hagyott területet. Lesöpörte a port az asztaláról, és belemártotta tollát a tintába.