Őrülten, mélyen

ALAN RICKMAN
NAPLÓI

Emma Thompson
előszavával

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ

BEVEZETŐ

1993

1994

1995

1996

1997

1998

1999

2000

2001

2002

2003

2004

2005

2006

2007

2008

2009

2010

2011

2012

2013

2014

2015

FÜGGELÉK  A korábbi naplók

Képmelléklet

Impresszum

ELŐSZÓ

Az Alan halála utáni napokat leginkább az jellemezte, mennyi színész, költő, zenész, színműíró és rendező akarta kifejezni háláját mindazért a segítségért, amit nyújtott nekik.

Nemigen ismerek mást ebben a szakmában, aki több feltörekvő művészt pártfogolt, vagy több nagyszerű művészt beazonosított és felismert, mielőtt kiválóságuk nyilvánvalóvá vált volna. Az utóbbi időben bizony elég sokan elárulták, hogy nem volt elég bátorságuk személyesen köszönetet mondani ezért. Nehezen közelítették meg Alant.

Az én drága – hála istennek, tényleg ellentmondásos – barátomra jellemző ellentmondások közül talán ez volt a legérdekesebb: egyszerre volt rendkívül gondoskodó, és rendíthetetlenül távolságtartó.

És természetesen egyáltalán nem tartotta távol magát a dolgoktól. Mindig ijesztően jelen volt. A kifürkészhetetlenség részben védőpajzs volt számára. Ha bárki odafordult hozzá, és kifejezte háláját vagy akár csak feltett egy egyszerű kérdést, olyan kedves fogadtatásban részesült, amelyről azok, akik nem ismerték, nem is álmodtak volna. És persze nem volt rendíthetetlen nyugalma sem. Én például egészen elképesztő módon ki tudtam hozni a sodrából. Olyankor nem kímélt, és ez igen jót tett nekem.

Nagylelkű volt és provokatív. Veszélyes és vicces. Szexi és androgün. Férfias és különös. Lobbanékony és erőtlen. Finnyás és lezser.

Folytathatnám a sort. Biztos vagyok benne, hogy mindenki hozzá tudna még tenni valamit.

Volt benne valami végtelen bölcsesség. Ha magabiztosabb lett volna, és szóba jöhetett volna számára a korrumpálhatóság, feltehetően saját vallást alapít. Úgy gondolom, csalhatatlan ízlése volt, legyen szó kolbászról vagy lakberendezésről.

Nagylelkűsége felülmúlhatatlan volt, és mindig annyi időt áldozott az emberekre, hogy gyakran eltűnődtem, vajon alszik-e egyáltalán, vagy jut-e ideje önmagára.

Alannel kapcsolatban nemigen szokták használni a „vidám” szót. Amikor azonban igazán jókedvre derült, ő maga volt a megtestesült vidámság. Először, ahogy a pillanat közeledett, egy kis visszafogottság érződött benne, aztán hirtelen előrehajolt, felsőteste elfordult, és széles, pajkos vigyor jelent meg az arcán. Ezt néha artikulálatlan hahotázás kísérte. Szinte úgy tűnt, mintha maga is meglepődött volna saját magán. Mindig fontos küldetésemnek tartottam, hogy ezeket a pillanatokat valahogy előidézzem.

Emlékszem, Imelda Staunton egyszer kis híján megölte Alant, amikor elmesélte neki azt a szerencsétlen történetet, amelynek főszereplője az anyám és némi hasis volt. Azelőtt és azután sem láttam őt soha így nevetni. Egy kicsit olyan volt, mintha figyelném, amint valaki a szfinxet csiklandozza.

Az egyik karácsonyi partin felakasztottam egy kis fagyöngyöt a lámpára. Ott tébláboltam alatta, és amikor megfordultam, láttam, hogy Alan közeledik felém. Reménykedve emeltem fel az állam. Alan mosolyogva hajolt oda hozzám, majd hirtelen megváltozott az arckifejezése. A szeme csillogott, az orrlyuka remegni kezdett. Felemelte a kezét, az arcomhoz nyúlt, és… kirántott az államból egy hosszú szőrszálat.

– Au! – kiáltottam.

– Szakállkezdemény – felelte, majd átnyújtotta a szőrszálat, és elsétált.

Alan ilyen volt. Soha nem lehetett tudni, hogy megcsókolja vagy kiborítja az embert. De mindig alig vártuk, mi következik.

A halállal az a baj, hogy semmi sem következik. Csak az marad, ami volt, és amiért szomorú szívvel is rendkívül hálás vagyok.

Az utolsó közös élményünk a kórházi szobájában lévő kislámpa dugójának kicserélése volt. Ez is éppen úgy történt, ahogy minden, amit valaha közösen csináltunk. Én megpróbáltam – Alan azt mondta, próbáljam másképp. Próbáltam, nem működött, úgyhogy ő következett. Én elvesztettem a türelmemet, elvettem tőle, és újra megpróbáltam, hiába. Mindketten idegesek lettünk. Aztán Alan szépen, türelmesen újra szétszedte a dugót, és a megfelelő lyukba dugta a megfelelő drótokat. Én meg belecsavartam a csavarokat. Panaszkodtunk, milyen hülyeség az egész. Aztán ittunk egy csésze teát. Legalább fél órát elszöszmötöltünk vele. Később Alan megjegyezte: „Hát, jó, hogy nem lettem villanyszerelő.”

Nagyon szomorú vagyok, hogy Alan elment, de ez a napló nagyon sok mindent visszahoz abból, amire emlékszem vele kapcsolatban – benne van a kedvesség, amiről beszéltem, a nagylelkűsége, mások támogatása, kíméletlenül kritikus megnyilvánulásai, intelligenciája, humora.

Alan nagyszerű szövetséges volt. Az életben, a művészetben, a politikában egyaránt. Minden tekintetben tökéletesen megbíztam benne.

Mindenekfelett azonban ritka, kivételes emberi lény volt, és nemigen lesz hozzá hasonló.

Emma Thompson

BEVEZETŐ

A mozikedvelők először 1988-ban láthatták Alan Rickmant a Drágán add az életed! című akciófilmben. Negyvenkét éves korában, hollywoodi mércével mérve aggastyánként kapta meg a német származású terrorista, Hans Gruber szerepét, aki elfoglal egy Los Angeles-i felhőkarcolót és túszokat is ejt. Eddig nincs is benne semmi különös; a filmet szerény várakozás előzte meg, az első kritikák is vegyesek voltak. Mindez azonban nem akadályozta meg, hogy elsöprő népszerűségre tegyen szert a moziba járók körében. A hír szájhagyomány útján terjedt tovább. Bruce Willis egy New York-i rendőrtisztet alakít a filmben, aki Gruber végzete lesz. A Drágán add az életed! az egész világon felhívta a figyelmet a tehetséges Mr. Rickmanre, aki egy pszichopata nemtörődömségét vitte bele a szerepbe, és ezzel ellopta a show-t. Óriási sikert aratott. Ahogy a New Yorker egyik kritikusa később megjegyezte, Gruber „kedveli a szép öltönyöket, magazinokat olvas, és rosszul idézi Plutarkhoszt. Soha senki nem nézett még ki ilyen zseniálisan unottnak, amikor kilő egy sorozatot a géppisztolyából, vagy kivégez egy túszt. Mintha Rickman Gruberében ott lenne az a különös fatalizmus, amely szinte végig predesztinálja a vesztésre és végül a bekövetkező halálra.”

Lord Byron jegyezte meg egyszer gúnyosan, hogy miután kiadták a Childe Harold című versét, egy reggel arra ébredt, hogy híres lett. Ugyanezt mondhatjuk el Alan Rickmanről és a Drágán add az életed!- ről is. Korábban karrierje Nagy-Britanniához kötötte, jelesül a Royal Shakespeare Company színésze volt. Itt ért el nagyobb sikereket, például 1985-ben a Veszedelmes viszonyok című darabban. 1982-ben már feltűnt a BBC-n is Anthony Trollope Barchester-regényeinek filmadaptációjában. Tökéletes választás volt a hajbókoló, képmutató, visszataszító mosolyú Obadiah Slope tiszteletes szerepére, és bebizonyította, hogy a képernyőn épp annyira otthonosan mozog, mint a színpadon. A nemzetközi hírnév talán váratott magára, de kétség sem fért hozzá, hogy előbb-utóbb eléri Alant.

Olyan hanggal áldotta meg a sors, amely még a tőzsdei híreket is csábítóvá tudta volna tenni, és hipnotikusan nyugodt beszédtempója alapján is egyértelmű volt, hogy Alannek természet adta tehetsége van a színészet iránt. Számára ez inkább hivatás, mint szakma volt. Bosszantották azok, akik lebecsülték a színészetet, és csodálta azokat, akik az életüket szentelték neki. Ahogy azt naplója is bizonyítja, a színészet nem csupán eszköz a valóságtól való elmenekülésre – ami persze önmagában is bámulatos –, hanem kapu az ember lényegének megértése felé vezető úton.

Eredetileg azonban nem így akarta keresni a kenyerét. Alan Sydney Patrick Rickman 1946-ban született a londoni Acton nevű munkásnegyedben négy gyermek közül másodikként – a családban három fiút és egy lányt neveltek. Apja, Bernard gyári munkás; Alan nyolcéves volt, amikor meghalt. Ezáltal a család fenntartása és a gyerekek felnevelése édesanyjára, a telefonközpontosként dolgozó Margaretre maradt. Alan a helyi általános iskolába járt (Latymer Upper), ahova Hugh Grant és Mel Smith is.

Rima Hortont tizenhat éves korában ismerte meg, a lány egy évvel volt fiatalabb nála. Mindketten kedvelték az amatőr színjátszást. Sok éven át voltak barátok, majd 1970 körül lettek egy pár, és Alan haláláig együtt maradtak. 2012-ben házasodtak össze.

A középiskola után Alan a Chelsea-i Művészeti és Formatervezési Főiskolán tanult, majd 1968-ban diplomázott. Néhány évig tervezőgrafikusként dolgozott, majd elnyert egy ösztöndíjat a Royal Academy of Dramatic Art (RADA, Királyi Színművészeti Akadémia) intézetébe. Itt vált az egyik legkiválóbb hallgatóvá, itt dőlt el a sorsa. Ahogy 1974-ben maga is írta: „A jó színészet mindig akkora erővel sújt le a közönségre, mint egy jól becélzott bomba – az ember az adott pillanatban csak a robbanás vagy robbanások szelét érzékeli –, később aztán felmérheti a károkat, és elgondolkodhat azon, hogy készül az a bomba.”

Alan repertoárszínházakban dolgozott Sheffieldben, Birminghamben, Nottinghamben és Glasgow-ban, ahol tökéletesíthette mesterségbeli tudását és tapasztalatot szerezhetett. Ez volt számára az élet iskolája, olyan erős alap, amelyre később is mindig építhetett. Ezenkívül azt is jelentette, hogy amikor sztár lett belőle, akkor sem veszítette el a kapcsolatot a gyökereivel, és mindig megmaradt a realitásérzéke. A Drágán add az életed! után egyfolytában keresték szerepekkel. Először jött a Robin Hood, a tolvajok fejedelme, amelyben felejthetetlen alakítást nyújtott Nottingham seriffjeként: „Nincs tovább ingyenkoszt a nincsteleneknek, nincs többé méltányos bánásmód, és idén nincs karácsony.”

Mindig figyelt arra, hogy ne skatulyázzák be, különösen ne a gonosz szerepébe, így következő alakítását – Juliet Stevenson oldalán – a Szívből, igazán című romantikus komédiában élvezhette a közönség. Juliet egyike volt azon színésznőknek, akiket Alan közeli barátként tartott számon. 1995-ben játszott a Várva várt nagy kaland című filmben (Beryl Bainbridge regényének adaptációjában), majd az Értelem és érzelem című klasszikus Jane Austen-regény filmes változatában, amelynek forgatókönyvét Emma Thompson írta. A Galaxy Quest – Galaktitkos küldetésben – egy azóta kultfilmmé vált Star Trek-paródiában – földönkívülit játszott, míg a Dogma című moziban az Isten képviseletében eljáró angyal bőrébe bújt. Alan sokoldalú színész volt. Szerepeinek sora is ezt bizonyítja: Raszputyin, Franz Anton Mesmer, Éamon de Valera és Hilly Kristal, a legendás New York-i punk-rock klub, a CBGB tulajdonosa. Az új évszázad első évtizedét elsősorban a Harry Potter-filmek töltötték ki, összesen nyolc rész készült a regénysorozatból. Alan játszotta Perselus Piton, a híresen mogorva, de gyors észjárású professzor szerepét, amely eggyé vált a nevével, és amelynek köszönhetően egyre bővülő rajongótáborának átlagéletkora is csökkent. Amikor a nyolcéves unokám megtudta, hogy Alan naplóját szerkesztem, kellőképp – és tőle szokatlan módon – le volt nyűgözve. Ahogy a napló is mutatja, Alan szívesen tesztelte önmagát, és ritkán választotta a könnyebbik utat. Magasra tette a lécet, és ha ostobák kerültek az útjába, jól nevelt maradt – de fogcsikorgatva. Önmagától is épp olyan sokat követelt, mint másoktól. Példa erre a Nemzeti Színház 1998-as Antonius és Kleopátrája Helen Mirrennel. Helen a Nílus igéző királynője, Alan pedig az ő fülig szerelmes, megrészegített udvarlója volt. Rendezőként is kipróbálta magát. Sharman Macdonald Téli vendég című munkáját állította színpadra, majd rendezte a belőle készült filmet is. Ezekre a munkáira volt talán a legbüszkébb. A My Name Is Rachel Corrie (A nevem Rachel Corrie) hasonló csúcspont lett a karrierjében. A szöveg a darab címében szereplő hősnő leveleiből és naplójából készült. Rachelt egy izraeli páncélozott buldózer taposta halálra, miközben a lány társaival a palesztin otthonok lerombolása ellen tiltakozott. Az előadást, amelynek szövegkönyvét Alan Katharine Vinerrel együtt írta meg, azon az estén „halasztották el”, amelyen játszani kezdték volna New Yorkban – mivel ráfogták, hogy Izrael-ellenes. A vádat Alan vehemensen tagadta. A XIV. Lajos (Alan) udvarában dolgozó kertész (Kate Winslet) története A virág románca című filmben kevesebb vitát kavart. Ez a mozi hosszú vajúdás után végül 2014-ben jött ki.

Ha végigtekintünk ezeken a szerepeken, talán úgy gondolhatnánk, hogy Alan munka iránti elkötelezettsége minden mást háttérbe szorított. Ez távolról sem igaz. Alan a családját és a barátait is nagy becsben tartotta, és mindenki tudta, mennyire kedveli a társaságot, milyen kedves, becsületes és nagylelkű. Ha bárki megpróbálta volna kifizetni a vacsoraszámlát, Alan gyakran csak két szóval utasította el az illetőt: „Harry” és „Potter”. Alig volt nap, amikor ne étteremben vacsorázott volna. Ha nem volt éppen Londonban, gyakran New Yorkban tartózkodott, ahol lakást tartottak fenn Rimával. A toszkán Campagnaticóban szintén otthonosan érezték magukat felújított házukban. Kedvelt nyaralóhelyük volt Dél-Afrika és a Karib-tenger is. Ha maga épp nem játszott, Alan szívesen járt a kollégái előadásaira. Szokásává vált jegyzetelni, majd tanácsot adni a színésznek, amit az legtöbbször a jobbítás szándékát tisztelve fogadott.

Brian Cox mesélte, hogy amikor 1980-ban Zola Thérèse Raquin című regényének televíziós adaptációjában játszott, Alan azt mondta neki egyszer, hogy „meglehetősen lassan reagál a végszavakra”. Mire Cox így válaszolt: „Alan, van fogalmad róla, mennyi ideig tartott, amíg ezt elmondtad? És engem hívsz lassúnak?! Te vagy a mester ebben!” Sok ilyen példa van, de látnunk kell, hogy az Alanben munkálkodó szeretet is nagy volt. Nem szabad elfelejtenünk, hogy amikor a naplóban kritikával illeti a barátait, mindig a szeretet vezérli. Mi több, biztosak lehetünk abban is, hogy amit leírt, azt mindenkinek a szemébe is mondta.

Nem tudjuk, miért vezetett naplót. Sokféle naplóformát ismerünk, és az élet eseményeinek megörökítésére is sokféle ok létezik. Vannak, akik eget rengetően fontos eseményeket akarnak rögzíteni, mások inkább a nyilvánvalónak tűnő, hétköznapi részleteket tartják fontosnak, amelyek jelentősége az idő múlásával egyenes arányban nő. Nem tudjuk, Alan akarta volna-e, hogy kiadják a naplóját, de azt igen, hogy kapott felkérést könyvírásra, amelynek alapját a naplóban rögzített információk nyújthatták volna. Amit viszont tudunk, hogy amint elkezdte írni a naplót, függővé vált. 1972 óta tartott magánál noteszt, amelybe a találkozók, megbeszélések, évfordulók, premierek időpontját és a címeket jegyezte fel. Ezekből huszonhét maradt meg. 1992-ben sokkal átfogóbb beszámolókat kezdett vezetni az életéről és a munkájáról – ehhez a helyi papírboltban vásárolt naplókat, amelyekben naponta egy oldal állt rendelkezésére. Ezekből 26 van, közülük többet is gyönyörű színekkel illusztrált. Van még egy másik notesz is, amelyet az 1970-es évek közepétől az 1980-as évek közepéig vezetett, és amelybe időnként, ha úgy érezte, beleírt. Az utolsó naplóbejegyzése 2015. december 12-én született, amikor már tudta, hogy nem sok van hátra az életéből.

A Őrülten, mélyen körülbelül egymillió karakterből áll. Azt meséli el, milyen volt a világ egyik legünnepeltebb és legcsodáltabb színészeként élni közvetlenül a harmadik évezred beköszönte előtt és után. Vannak benne magaslatok és mélységek, ragyogó és elmarasztaló kritikák, előadások, amelyek sok örömöt hoztak, és olyanok is, amelyeken, ami csak létezett, balul sült el. A taps és az újrázás után Alan rendszerint elvonult a kedvenc éjszakai törzshelyére. A barátok és a színésztársak között leeresztett, és végiggondolta az éppen véget ért és a még eljövendő előadásokat. Amikor ezt a könyvet olvasgatjuk, olyan közel kerülünk hozzá, amennyire csak lehetséges, és találkozhatunk az igazi Alan Rickmannel. Nagy megtiszteltetés és kiváltság a társaságában időzni egy kicsit.

Alan Taylor

1993

PATRICK CAULFIELD – RICHARD WILSON – TÓVIDÉK – SUSSEX RÁDIÓ – BERLIN – RIVERSIDE STÚDIÓ – MESMER – PETER SELLARS ÉS A PERZSÁK, SALZBURG – NEIL KINNOCK – BÉCS – STEVE REICH – A SZERELEM HULLÁMHOSSZÁN – BÉCS – MESMER – BERLIN – MAGYARORSZÁG – PÁRIZS – MŰVÉSZEK FELVONULÁSA – FELIX-DÍJ – KARIB-TENGER

JÚNIUS 13.

Kellemes, örömteli foglalatosság: ételt készíteni a barátainknak. Délután 1 óra – Michael G., Christopher{1} és Laura Hampton, Danny & Leila Webb, Jane és Mark, valamint Rima és Lily.

Kisütött a nap, és kicsődültünk a kertbe.

JÚNIUS 20.

Patrick Caulfield [angol festő] azt mondja, hogy gyűlöli a festést, de ezzel keresi a kenyerét. „Rettenetes, hogy be kell mennem abba a kis szobába. Muszáj valamit csinálni. Nem számít, mit. Csak épp valamit.”

JÚNIUS 21.

Hazaértem, bekapcsoltam a tévét. A BBC 2-es csatornán Pina Bausch.{2} Erről van szó! (Miután olvastam egy másik cikket a The Face magazinban a felkapott, fiatal celebekről.) Annyi elegáns, eltökélt őszinteség van abban a nőben. És Robert Lepage{3} tiszteleg előtte. Természetesen.

JÚNIUS 23.

12 óra körül Midland Bank, megbeszélés egy esetleges házvásárlásról. 1 óra körül David Coppard [A. R. könyvelője] – filmek, adók, megbeszélések, költségek. Hogy tudja megőrizni a sármját?

4 körül Belinda Lang és [férje] Hugh Fraser – Lily születésnapja. De Lily beteg. Szemmel láthatóan felbosszantottam Elaine Paige-et{4} a parlamenti választások napján. Megint a szokásos kegyetlenségem.

JÚNIUS 24.

Befejeztem Christopher Hampton Nostromo című forgatókönyvét. Hogy lehet azt a könyvet belezsúfolni egy filmbe? Talán van neki… Nem tudom.

Délelőtt telefonok. Milyen kevés a valódi beszélgetés! Az ember leginkább csak mozgó célpont a másiknak.

12-kor edzés. Nem vagyok biztos ebben a dologban…

4-kor elvittem Anyát a Goldsborough Apartmentsbe. Bátor lélek. Úgy érzem, rá akarom beszélni. Feltehetően nem ez az igazi megoldás.

JÚNIUS 25.

→ Az edzőterem.

Ez kemény munka.

Délután beszéltem Christopherrel a Nostromóról, az Alkony sugárútról – Andrew Lloyd-Webbernek pár napja könnyes volt a szeme. „Csúszok 6 hónapot, és elhozom Hal Prince-t.” Trevor Nunn azt mondja, 30 másodperces dialógus kellene ebbe a jelenetbe. „Miről?” „Mindegy.”

JÚNIUS 26.

Este 6-kor Coliseum. Macbeth… Az argentin fasizmus és a Dr. Finlay’s Casebook (Dr. Finlay naplói) [tévésorozat] fura keveréke.

Peter Jonas,{5} David Pountney [operarendező] & Mark Elder [karnagy] búcsúzik [az Angol Nemzeti Operától]. Erről a világról nem sokat tudok. A fanatikusan tapsoló toryk között ültem. Jonas beszédet mondott a művészetekről és a Nemzeti Egészségügyi Szolgálatról. Éljenezni akartam. A közönség csendben maradt. Az egyet nem értés csendje.

JÚNIUS 28.

Versenyfutás az idővel. Ebéd előtt forgatókönyv-olvasás Belindával és Hughval. El voltak keseredve, mert a dadusuk felmondott, de rá jellemző módon Belinda finom ebédet varázsolt az asztalra; makulátlan, pontos, bár csak fél 12-kor mondták neki, hogy nem 1-kor, hanem fél 1-kor van ebéd. Betegeskedett, és járt a stúdióban is, mégis fantasztikusan nézett ki.

10:30 A szerelem hullámhosszán – a felénél az az érzésem, hogy „játszottam ebben a filmben”.{6}

JÚLIUS 1.

Vacsora Richard Wilsonnal – fantasztikus ételek a L’Accentóban. Van, ami biztos.

Carol Todd{7} telefonált… Lassan alakul a dolog a Riverside-dal.

Roger{8} hívott. Fogalmazzunk úgy, hogy nem túl derűlátó.

JÚLIUS 2.

Hajnali 3:40. Felébredek. Próbálok egy értelmes, megnevezhető érzést találni, ami miatt álmatlanul hánykolódom. Álmomban éjszaka botorkáltam végig a folyosón, és a sötétben próbáltam kitapogatni a környezetet – ajtókat, amelyeknek zárva kellett volna lenniük.

(Nota bene! ezt meg kell mutatni a legközelebbi konyhapszichiáternek!)

JÚLIUS 4.

Délelőtt kocsival a Tóvidéken át Ruskin házába.

5 óra körül komppal vissza a tavon át.

6:58 Euston.

Tényleg jó volt újra látni Roger és Charlotte Glossopot{9} és két csodálatos, kedves gyereküket.

{1} Christopher Hampton (1946–), angol dráma- és forgatókönyvíró, filmrendező és felesége, Laura.

{2} Német táncművész-koreográfus (1940–2009).

{3} Kanadai színműíró (1957–).

{4} Angol musicalszínésznő.

{5} Brit művészeti menedzser és operaigazgató (1946–2020).

{6} Nem játszott.

{7} Amerikai színésznő.

{8} Roger Spottiswoode (1945–), kanadai-angol filmrendező.

{9} Roger Glossop és felesége, Charlotte Scott, a bownessi Old Laundry Színház tulajdonosai.