Lisa Graf

DALLMAYR
Legendás hírnév

Kossuth Kiadó

Tartalom

1908

1909

1910

1911

1912

1914

1915

1916

1918

1919

1920

Felhasznált irodalom

Impresszum

1908

Therese nem hitt a természetfeletti jelenségekben. Nem érdekelte, hogy tizenharmadika péntekre vagy szombatra esik-e. Szívből sajnálta a fekete macskákat, mert egyesek félnek tőlük. Egy kakukk rikoltása hallatán még soha nem rázta meg az erszényét, mégsem fogyott el soha a pénze. Őszintén hitte, hogy az életben a szerencséje vagy a balszerencséje mindenkinek részben a saját kezében van, részben pedig a Teremtő irányítja. Abban azonban nem csupán hitt, hogy kifinomult érzékkel van megáldva a szerettei iránt, még ha épp nagyon távol vannak is tőle – megérzéseit már számtalanszor megtapasztalta.

Ma reggel az ébresztette fel, hogy az ablakának repült egy kismadár, talán veréb, cinke vagy vörösbegy. Rövid, tompa koppanás volt, nem túl hangos, de ahhoz elég, hogy ő felébredjen rá. Beletelt némi időbe, amíg rájött, hol van, mert egy idegen városról álmodott, amelyben nem ismerte ki magát, és újra meg újra eltévedt. Lenézett az udvarra, de nem tudta kivenni, hogy fekszik-e ott egyáltalán valami. A madár vagy elszállt, vagy elkapta egy macska.

Therese épp vissza akart feküdni, amikor hirtelen a jóbarátja, von Poschinger jutott az eszébe. Nem is csak eszébe jutott, hanem úgy érezte, mintha valóban a közelében lenne, őt szólítaná, és azt várná, hogy végre felöltözzön.

– Michael? – suttogta bele a még borongós, nyirkos reggelbe.

A barátja mondani vagy mutatni akar neki valamit? Mint akkor, sok éve, amikor egyszer csak megjelent nála a csemegeboltban, és magával hívta. Sétálgattak az Óvárosban és a Viktualienmarkton, végül pedig Michael felvezette Theresét a Szent Péter-templom tornyába. Úgy álltak odafent, mint két szerelmes, miközben a várost és az Alpok délen fehéren csillogó csúcsait nézegették.

– Mi van veled, Michael…? – suttogta Therese.

A szíve gyorsabban és hevesen kezdett verni. Azonban nem saját magáért aggódott, hanem a barátjáért. Nem volt péntek és tizenharmadika, hanem kedd, 1908. február tizennyolcadika.

Amint a Miasszonyunk-templom órája elütötte a reggel nyolcat, Therese felvette a telefont. Csak a cselédlánnyal tudott beszélni, aki elmondta, hogy von Poschinger úr nem jött haza az éjjel. Mostanában gyakran alszik valamelyik vadászházában. Therese megkérdezte, hogy egyébként jól van-e az úr. Nem panaszkodik, válaszolta a lány. Therese tudni akarta, miért kellene a barátjának panaszkodnia. Azt kellett hallania, hogy von Poschingert néhány hete szélütés érte. Szerencsére csak könnyű, és a felépülése óta sok időt tölt kint a természetben. Therese felháborodottan rárivallt a lányra, akit Ellynek, Emmynek vagy Evinek hívtak, hogy neki miért nem szóltak erről. Von Poschinger úr nem akarta, hangzott a válasz. Therese ezt még aggasztóbbnak találta, és bejelentette a látogatását a következő hét végére.

Michael von Poschinger az évszak ellenére a kétüléses, félfödeles fogatával ment Thereséért a vasúthoz. A két fekete ló fényesre volt csutakolva, és ezüstveretes zablát viselt a nagyra becsült vendég fogadására. Az orrlyukaikból kiáramló levegő valósággal gőzölgött.

Therese barátja megviseltnek tűnt, a mozdulatai lassabbak lettek. Igazából nem is lassabbak, hanem fáradtak, és a haja is minden színét elvesztette.

– Mások időskorukra megkopaszodnak, te meg szőke lettél – tréfálkozott Therese.

– Igen, világosszőke.

A férfi elvigyorodott, és Theresének feltűnt, hogy a szeme köré mély ráncok vésődtek.

– Nem gondoltam volna, hogy fogattal jössz, ráadásul ebben a februári hidegben – mondta. – Feltételeztem, hogy neked már van automobilod.

– Tudod, láttam azokat a motoros kocsikat, ahogy szikráznak, durrognak és bűzt eresztenek. Az ilyen hidegben pedig akadozik a motorjuk, vagy be sem indul, bármeddig kurblizzák is. Nekem az túl fárasztó. Már egyébként sem kell sietnem, ha egyik helyről a másikra akarok menni. Oda, ahol lenni szeretek, kint az erdőn, a tisztásomon, ahonnan egészen a Cseh-erdőig ellátok, télen amúgy sem jutnék el egy benzines járművel. A lovaimnak az sokkal jobban megy. Ők ráadásul a csodás természet részei is, ami nekem nagyon sokat jelent, sőt majdnem mindent.

Therese felült a férfi mellé a bakra, és bebugyolálta magát az odakészített gyapjútakarókba. A barátja elgondolkodón megrántotta a gyeplőt, és a lovai azonnal engedelmeskedtek. Theresének úgy tűnt, mintha a férfi elfelejtette volna, hogy ő mellette ül. Az arca falfehér volt, és kimerültnek látszott. Therese szíve elnehezült.

Michael kihajtott vele Theresienthalból, egyre távolabb kerültek a gyárától, a kastélyától, minden emberi hajléktól. Földutakon mentek a jelenlegi lakóhelyére, az erdő mélyén, egy tisztáson álló vadászházhoz, amelyben a sötét faburkolatú falakat trófeák meg agancsok díszítették, és a zöld cserépkályhában még volt egy kevés parázs. Itt láthatóan személyzet nélkül élt.

– Már sok mindenre nincs szükségem… – mondta Michael.

Ebédelni visszahajtottak Oberfrauenauba. A családja nemesi kastélyának kocsifelhajtójánál, a szökőkutas rotundánál Poschinger hirtelen a melléhez kapott, és kicsúszott a kezéből a gyeplő. Theresének sikerült elkapnia, és megállította a lovakat. A barátja feje közben az ő vállára csuklott. Therese elnézett a ház felé, hogy kiderüljön, odabentről meglátta-e valaki a közeledő fogatot. A kastélyban azonban semmi sem mozdult, nagy-nagy csend volt. Az udvaron a szökőkutat télre deszkákkal fedték le, a virágágyásokat vastag hóréteg borította. Egy kopasz bükkfáról egy varjú szállt fel hangtalanul. Therese megborzongott.

– Michael – suttogta.

Két keze közé fogta a barátja fejét, és az ölébe fektette. A férfi elmosolyodott, de a szemét nem nyitotta ki. Therese gyorsan letörölt egy kibuggyanó könnycseppet az arcáról, mielőtt az Michael arcára hullott volna.

– Végre eljöttél hozzám – sóhajtotta a férfi. – Nagyon sokáig kellett…

– Csitt! – mondta Therese.

– Nagyon sokáig kellett várnom rád.

Therese felnézett a hidegkék mennyboltra, mintha odafent történnie kellene valaminek, most azonnal, mielőtt még késő lesz.

Azonban semmi sem történt. Therese megsimogatta a barátja fejét, a hegyes és kicsi orrát, az arcát, a sápadt ajkát.

– Micsoda… boldogság – Michael ajka ezeket a szavakat formálta meg utoljára. A feje oldalra billent, amikor Therese elvette a kezét, hogy letörölje a könnyeit.

Furcsa koreográfiát követve kinyílt és becsukódott a súlyos bejárati ajtó, miután a szolgáló, Emmy vagy Elly kinézett rajta. Valamivel később futva jött a fogathoz két szolgával, hogy bevigyék a házba az uraság ernyedt testét. Egy másik szolga gondjaiba vette a lovakat, miközben Therese merev háttal leszállt a fogatról. Nagyon öregnek, szinte matrónának érezte magát. Az első tükörbe, amely előtt az előcsarnokban elhaladt, alig mert belenézni. Félt, hogy a haja egyik pillanatról a másikra hófehér lett, mint a szeretett és immár halott barátjáé.

Nem Draxenberger mérnököt kísérte az ajtóhoz a férje? Balbina megvárta, hogy Ernst elbúcsúzzon a vendégtől.

– Miért járt nálunk a mérnök úr? – kérdezte, miután a férje a kezében egy papírtekerccsel visszajött.

– Csak kiszámoltattam vele, mennyibe kerülne, ha modern, meleg vizes központi fűtést szereltetnénk be.

– Központi fűtést?

– Fantasztikus lenne, nem? – Ernst izgatottnak tűnt az ötlettől. – Nálunk lenne először ilyen fűtés itt, a kikötőben. Ezzel valóban jól szituált, pénzes vendégeket szerezhetnénk. Még télen is.

– Persze, mert akkor az árakat is emelnünk kellene – mondta Balbina nem minden gúny nélkül. – Az olyan fűtés biztosan nagyon sokba kerül.

– Ez megtérülő beruházás – állította Ernst. – Ebben egészen biztos vagyok.

– Mutasd a terveket! – sürgette Balbina.

Leültek egy szabad asztalhoz az étteremben. Délután volt, néhány vendég kávézott, egy hölgy a lányával a süteményes büfénél állt. A szőke lány, akinek a tincsei kifelé voltak bodorítva, egyszerűen nem tudott választani a meggyes rétes és a málnatorta között. Ernst széttekert egy pergamenpapírt a Hotel Krüger emeleteinek az alaprajzaival. Balbina a szája elé kapta a kezét.

– Mi bajod? – kérdezte a férje aggódón.

– A csöveket minden szobán keresztül kell vezetni – hebegte Balbina. – Így egy teljes szezonra bezárhatunk, Ernst. Hogy lehetne másként? A szálloda egyetlen építési terület lesz, kosz, mocsok mindenütt, és minden tönkremegy, a padlók…

– Nyugodj meg! Haladhatunk emeletről emeletre, nem kell mindent egyszerre megcsinálni. És mindig télen végeztetnénk a munkákat, amikor amúgy is kevés vendégünk van, vagy egyáltalán nincs.

– Az ég szerelmére, nem! – nyögött fel Balbina. – Ez képtelenség. Utána mindent fel kell újítanod, a padlókat, a falakat… Nem, én ezt nem akarom, Ernst! A vendégek eddig sem tartottak rá igényt.

– Ne izgasd fel magad, Balbina! Még semmi sem dőlt el. Ezek csak tervrajzok, a munkákat bármikor elvégeztethetjük.

Ernst jelezte a pincérnek, hogy hozzon nekik kávét.

– Minden úgy jó, ahogy van – kötötte Balbina az ebet a karóhoz.

Elborzasztotta a gondolat, hogy mindent fel kell forgatni, majd helyreállítani, ráadásul a magas költségek miatt ismét adósságokba verik magukat. Csak két éve újíttatták fel a homlokzatot, és valamikor a tetőt is újra kell burkolni. Balbina időnként egy feneketlen hordónak érezte a szállodájukat, amelyből örökösen elfolynak a bevételek.

Egyszer csak felállt egy vendég, aki eddig nekik háttal ült az ablaknál, és az asztalukhoz lépett.

– Jó napot, hölgyem, uram! – mondta, és kissé meghajtotta magát.

Balbina azonnal felismerte.

– Max bácsi! – kiáltotta. – Hogy kerülsz te ide?

– Nyaralok – válaszolta a férfi –, a Hotel Krügerben. Szép ez a hely. Engedelmével, Randlkofer – fordult Balbina férjéhez.

– Randlkofer úr, persze, találkoztunk a Goldach-birtokon. Krüger.

Ernst kezet szorított Maxszal.

– Örvendek. Mik ezek? Tervek a szállodához?

Max már tanulmányozni kezdte az asztalon fekvő rajzot, mielőtt még Balbina összetekerhette volna.

– Központi fűtés a következő célkitűzés. Haladni kell a korral – mondta Ernst.

– Feltétlenül – helyeselt neki Max –, bár nem lesz olcsó mulatság.

– Nos, ha takarékoskodni akarsz, mindent úgy kell hagynod, ahogy van – válaszolta Ernst. – Kérdés azonban, hogy az megéri-e, és nem lesz-e egyszer túl késő. – Az érvek, amelyeket Ernst sorolt, úgy gördültek Balbina felé, mint a biliárdgolyók. – Ha ezzel az újítással elsők leszünk a kikötőben, luxusszállodaként az árakat is jócskán megemelhetjük, és mégis sok vendégünk lesz. Ha viszont túl sokáig várunk, csökkentenünk kell az árakat, és továbbra is cipőügynökök meg átlagos jövedelmű emberek vesznek ki nálunk szobát. A fejlesztés azonban előbb-utóbb mindenképpen elkerülhetetlen lesz. Ötödikként vagy tizedikként viszont már nem emelhetjük az árakat. Ráadásul a vendégek is egyre igényesebbek lesznek.

– Nekem mondja? – Max körbenézett. – Hol van a leányuk? Nem láttam, amióta itt vagyok.

– Néhány napot a nagyszülőknél tölt a szünidőben – válaszolta Balbina.

– Telefonon keresik, Krüger úr – lépett az asztalukhoz a könyvelő.

– Elnézését kérem – köszönt el Ernst a vendégtől.

Max nem kért engedélyt arra, hogy helyet foglalhasson, egyszerűen csak leült Balbina mellé, és sört rendelt magának. Minden bevezető nélkül egyenesen a lényegre tért:

– Amióta a Goldach-birtokon elmondtad, hogy Anton lánya vagy, nem hagy nyugodni a dolog. Képzelheted, mennyire megdöbbentem.

– De nem ezért jöttél ide.

– Nem. Figyelj, természetesen érdeklődtem! Már ne haragudj, de ez a történet hajmeresztő. Én nem tudtam róla, és a sógornőm sem tartotta szükségesnek, hogy elmondja nekem az igazságot. Az apád végtére is a bátyám volt, akivel együtt nőttem fel. Soha nem voltak titkaink egymás előtt. Biztosan a hatalmaskodó felesége miatt titkolta el előtted, sőt még előttem is.

– Érdeklődtél? – kérdezte Balbina.

– Pontosan. Röviden szólva, jogászhoz fordultam tanácsért. A születési anyakönyvbe Antont jegyezték be apádként.

Balbina szíve a torkában vert. Ki jegyeztethette be őt? Maga Anton? Aligha. Therese néni?

– Ezért pedig te követelheted az örökségedet Theresétől – folytatta Max. – És miért ne tennéd meg most, amikor éppen nagy szükségetek van pénzre?

Balbina a nagybátyját méregette. Azt, hogy nyaralni jött a Boden-tóhoz, vele nem tudta elhitetni. Biztos volt benne, hogy valami rosszban sántikál.

– Miért érdekel ez téged? – kérdezte rá egyenesen.

– Ahogy már mondtam, egyszerűen nem hagyott nyugodni a dolog, Balbina. Sejtelmem sem volt, hogy családi kapcsolat van közöttünk, amíg te nem mondtad el. Tudod, hogy nekem közelebbi rokonom vagy, mint Theresének? Az unokahúgom vagy, én pedig a vér szerinti nagybátyád, nem csak valaki, akit bácsinak nevezel, mint eddig hittem.

– És ezért elutaztál ide?

Balbina bizalmatlansága nem oszlott el.

– Figyelj, javasolnék neked valamit. Követeld a részedet az üzletből, az téged ugyanúgy megillet, mint Anton többi gyerekét. Talán nem ugyanakkora rész, ez jogértelmezés kérdése, erről majd egy bíró dönt. Ha azonban pénzre van szükséged, például a központi fűtésre vagy más felújításokra a szállodában, egyszerűen fizettesd ki a részedet az üzletből! Amúgy is Lindauban maradsz a családoddal, és nem akarsz visszamenni Münchenbe.

Balbina tátott szájjal meredt a férfira.

– A részemet az üzletből? Hogy képzeled ezt? Therese néni éppen bővíteni akarja a boltot, és a Goldach-birtok is kiépülőben van. Honnan venné most a pénzt arra, hogy kifizessen engem?

– Akkor hitelt kell felvennie – söpörte le Max az asztalról a problémát. – Vagy…

– Vagy mi? – kérdezte Balbina. – Most már kíváncsi vagyok.

– Vagy én átvállalom az örökrészedet, és kifizetlek Therese helyett.

– Átvállalod? Ez azt jelenti, hogy bevásárolod vele magad a Dallmayrba?

– Miért ne?

– Megteheted azt egyáltalán? – kérdezte Balbina. – Úgy értem, megengedheted magadnak anyagilag?

– Jól gazdálkodtam – állította Max –, jó áron eladtam egy telket Alsó-Bajorországban, és tudom, hogyan juthatok pénzhez. És azt most egyszerűen felajánlom neked.

Balbina ivott egy korty kávét, és kinézett az ablakon. A kikötőbe éppen befutott a romanshorni délutáni hajó. Úgy tűnhetett, komolyan elgondolkodik Max ajánlatán, csak a csészéje csörrent meg kissé hangosan, amikor letette.

– Az mesés lenne neked, igaz, Max bácsi? Anton halála óta másra sem gondolsz, csak arra, hogyan szerezz tulajdonrészt az üzletben – mondta, és nagyon halkan beszélt.

– Nem erről van szó – állította Max. – Máshová is befektethetem a pénzem, nem csak a Dallmayrba. Másoknak is vannak jól menő cégei, amelyek talán még jövedelmezőbbek is. München robbanásszerűen bővül új épületekkel, rengeteg az induló vállalkozás, és mindenhol igény mutatkozik tőkére.

Balbina bólintott. Egyenesen Maxra nézett, sokatmondó, kissé megvető pillantással. Ismerte a nagybátyját, talán jobban, mint ahogy azt a férfi el tudta képzelni. Amióta fiatal lány korában zaklatni és tapogatni próbálta őt, mindig kitért az útjából, de a távolból szemmel tartotta. Előbb utána koslatott, aztán pedig tolvajnak és hazugnak nevezte, amikor meglátta rajta a nyakéket, amelyet Anton megbízásából ő vásárolt Heiden udvari ékszerésznél. Max számára azonnal egyértelmű volt, hogy Balbina jogtalanul kaparintotta meg. Most gondolni sem akart azokra a rossz élményekre. Ne nézz vissza! – biztatta magát. Ma már felnőtt nő, és túl okos ahhoz, hogy bárki is átverhesse. Lindauban él, családja van, Max pedig eljött hozzá, és üzletet ajánl neki. Balbina felindult volt, de ezt igyekezett leplezni.

– Megfontolom az ajánlatodat – mondta, mint egy tapasztalt üzletasszony, és felállt. – Most pedig, ha megbocsátasz, ma még sok dolgom van. További szép délutánt! A söröd természetesen a ház ajándéka – tette hozzá, és ezt a pincérnek is jelezte.

Max összezavarodott. Sietve felállt, és az állát dörzsölgetve tűnődőn nézett Balbina után.

Sietve orvosért küldtek, az azonban már csak azt erősíthette meg, hogy von Poschinger úr elhalálozott. Mielőtt megérkeztek az „intézettől” az urak, akik a házban a holttestet előkészítették a felravatalozásra, elmentek az üveggyárba az elhunyt unokaöccséért, Egonért. Valóságos óriás volt, vörös hajú, és nagyon hasonlított a néhai nagynénjére, Henriettére.

Therese részvétet nyilvánított neki. A látogatásai során egyszer-kétszer találkoztak. Miközben Michael von Poschinger gyárosból lett kastélytulajdonosként, az ismaningi lápi vasút megépítőjeként és a Zengermoos-birtok uraként a legkülönfélébb területeken tevékenykedett, az unokaöccse üveggyártással és a fél világon való értékesítésével foglalkozott. Nagyon közel állt a nagynénjéhez, akire külsőleg és a személyiségében is nagyon hasonlított, sokkal jobban, mint a saját édesanyjára. A nagybátyja halála elszomorította, de nem rázta meg különösebben.

– A bácsikám egészsége nagyon megromlott az utóbbi hónapokban – mondta Theresének, mintha magyarázni akarná a higgadtságát. – Köszönöm, hogy mellette volt. Megkínálhatom valamivel?

Miután megittak egy erős kávét egy korty gyümölcspálinkával a vérkeringés javítása érdekében, Egon közölte Theresével, hogy mutatni szeretne neki valamit. Kocsival a theresienthali üveggyár közelében álló kis kastélyhoz mentek, és ott felcaplattak a toronyszobába, ami a haláláig Henriette birodalma volt. Festőállványok, ecsetek és vizesedények álltak benne, a levegőben olajfesték és terpentin szaga terjengett – ahogyan az egy festő műtermében lenni szokott.

– Kegyed talán jobb barátja és bajtársa volt a nagybátyámnak, mint a nagynéném a feleségeként valaha is – mondta Egon. – A vállalkozó bácsikám átvette az üveggyárat, ahogy az ember átvesz egy régi házat, amelyet megörökölt. A nagynéném azonban a gyárnak, az üvegnek élt. Ízig-vérig művész volt.

Therese leereszkedett egy padra, és Henriette von Poschinger birodalmát nézegette, amelyről semmit sem tudott. Michael soha nem mesélt neki róla.

– A nénikém úgy gondolta, hogy őt és a bácsikámat a szerelem hozta össze – folytatta Egon. – Pedig inkább a pénz tette. A pénz köztudottan mindig pénzzel társul, a mi köreinkben legalábbis. A bácsikám meg akarta kapni a nagyapám, vagyis a nagynéném apjának a gyárát. Nem volt azonban szabad tőkéje, mert éppen saját gyárat alapított, ráadásul a leendő apósa versenytársa volt. Így aztán elvette a gyáros lányát, Henriettét.

Ez keserűen hangzott, és Therese szíve elszorult.

– Nem tudom, nem követ-e el igazságtalanságot Michaellel szemben – mondta Egonnak. – Őt már nem kérdezhetjük meg erről.

– Igaza van, elnézését kérem. Nem kellene így beszélnem róla. Éppen most, és éppen kegyeddel, aki igaz barátja volt.

– A szavaiból azt veszem ki, Egon, hogy maga is nagyon közel állt hozzá. Sajnálatos, hogy Henriette korán meghalt. Én viszont ma a legjobb barátomat veszítettem el.

Therese zsebkendőt húzott elő a blúza ujjából, és hangosan kifújta az orrát. A toronyszobából le lehetett látni a gyár épületeire. Mögötte a Bajor-erdő hófödte dombjai húzódtak kelet felé. Egy vitrinben szépséges üvegserlegek álltak: színes kupák szecessziós díszítéssel, zöld és kék szőlőindákkal, madarakkal, tarka virágokkal, sőt halakkal.

– Ki festette meg ezeket az üvegeket? – kérdezte Therese.

– Henriette – válaszolta Egon.

– Csoda szépek.

– Lehet, hogy egyszer majd múzeumot rendezek be a nagynéném egykori helyiségeiben – mondta Egon.

– Szép emlékhely lenne – jegyezte meg Therese.