„McMahon több okos csavarral frissíti fel a klasszikus macska-egér játékon alapuló felállást, miközben a társasági életben nehézkes Camden és kollégái elég árnyaltak ahhoz, hogy elbírjanak egy egész sorozatot. Lendületes, feszültséggel teli akció és annyi fordulat van ebben a könyvben, hogy még a tapasztalt krimirajongók is meg fognak lepődni – kiváló első rész.”

Publishers Weekly

„A Veszett ügyek eleinte egy vérfagyasztó hajtóvadászatnak tűnik egy csúcsragadozó – sorozatgyilkosokra vadászó gyilkos – után, ám hamar sokkal mélyebbre visz: ez az egyetlen út vissza ahhoz, ami megmaradt egy férfi családjából, barátságaiból és önmagából. Feszes, izgalmas olvasmány.”

Jess Lourey

„Mesterien felépített macska-egér játék, felejthetetlen szereplőgárdával.”

Matthew Quirk

„McMahon eredeti, fordulatokban gazdag, intelligensen megírt regénye – egy briliáns, de sebezhető főhőssel, egy kifacsart elméjű elkövetővel és az érzelmek és rejtélyek izgalmas elegyével – remek kezdés, egyben komoly ígéret a folytatásokra nézve.”

The Wall Street Journal

John McMahon: Head Cases

Copyright © 2024 by John McMahon

Hungarian translation © Nimila Ágnes, 2025

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John McMahon: Head Cases

Minotaur Books, an imprint of St. Martin’s Publishing Group, New York, 2025

Fordította: Nimila Ágnes

ISBN: 978 963 598 488 6 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Terdik Benjámin

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Kótai Kata, Vecsernyés Anita

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: krimi, thriller

Édesanyámnak, Margaret „Betty” McMahonnak.

Ereje, vidámsága és szeretetteli lénye…
olyan, mint egy gyönyörű hurrikán.

„Többet ér, persze, ha szerencséje van az embernek. De én azért inkább pontosan végzem a munkám. Akkor aztán nem ér készületlenül, ha egyszer mégis rám mosolyog a szerencse.”

ERNEST HEMINGWAY – Az öreg halász és a tenger

Ottlik Géza fordítása

ELSŐ FEJEZET

Legjobban a rejtélyek megoldásához értek. Amikor épp nem nyomokat elemzek. Vagy titkokat leplezek le. Egyesek szerint kizárólag a talányok kibogozásában vagyok jó. Úgy gondolják, az időmet és a tehetségemet nem akkor használom leghatékonyabban, amikor kilépek az FBI jacksonville-i irodájából, és hús-vér emberekkel dolgozom együtt.

Igazuk is van.

A bérelt Toyota Avalon mellett álltam, és a sárga, egyszintes épületet néztem.

– Bakker, ez lehetetlen – szólt egy hang a hátam mögül.

A társamra pillantottam.

Cassie Pardo apró termetű, egyhatvanas nő, de olyan energia árad belőle, mint egy erőműből. Mellesleg úgy beszél, mint egy tizenkilenc éves lány.

– Nincs olyan, hogy lehetetlen – feleltem.

Amióta elindultunk a dallasi Forth Worth repülőtérről, Cassie fel se pillantott az ölében tartott mappából. Most becsukta a fedelét. Az idefelé vezető úton folyamatosan az esélyeket latolgatta, mit fogunk látni. Egy az egymillióhoz… egy a kétmillióhoz.

A seriffhelyettes közeledett. Negyven körüli fickó volt, oldalra fésült keseszínű hajjal, az ádámcsutkája legalább másfél centire kitüremkedett a gégéjéből.

– Ryan Hollings – nyújtotta a kezét.

Csak néztem rá. Tenyerünk minden egyes négyzetcentiméterén több mint kétszáz baktérium hemzseg.

– Gardner Camden – mutatkoztam be, és kezet ráztam vele.

Nincs kényszerbetegségem. Csak tisztában vagyok a tényekkel.

A sárga házra mutattam.

– Pontosan… – kezdtem – hogyan találták meg az áldozatot?

– Az ashlandi gázszolgáltató egyik alkalmazottja jött leolvasni a mérőórát – felelte Hollings. – Belesett az ablakon, és meglátta a vért. Ő értesített minket.

Cassie egy rágógumit dobott a szájába. Huszonkilenc éves, a szürke nadrág fölött fekete zakót viselt.

– És lefuttatták a férfi ujjlenyomatát – jegyezte meg. – Látta Camden ügynök nevét?

Hollings bólintott, és elindult a gyepen Cassie után.

– Amíg vártunk, rákerestem – mondta. – Tudom, hogy maguk találták meg azt a hatéves gyereket a Sonora melletti barlangrendszerben. Nagy port kavart itt Texasban.

Az ügyet, amire utalt, tizenhárom hónapja oldottuk meg, Cassie-vel ketten vezettük a nyomozást.

– Szerintem fogalmuk sincs, mekkora felhajtás volt – folytatta Hollings. – Segélyhívó központokat hoztunk létre, és keresőláncokat indítottunk. Aztán jöttek maguk, és bumm…

– Kristályos nátrium-karbonát nyomait találtuk az apja cipőjén – vetettem közbe.

Hollings értetlenkedve elhúzta a száját.

– A barlangrendszerből kimentett gyerek apjának a cipőjén – segítette ki Cassie.

– Ez az ásvány az Egyesült Államokban mindössze kilenc helyen fordul elő – mondtam. – Texasban pedig csak egy helyszínen.

– A szentségit, ember! – Hollings a fejét ingatta. – Erről beszélek!

A seriffhelyettes mély orgánumáról beugrott egy könyv. Tanulmány a gégefő-pajzsporcról, ötvenkettedik oldal. A lap jobb szélén. Egy ábra az ádámcsutkáról, valamint egy statisztika a baritonokról.

A bejárati ajtóhoz értünk, és Cassie elővett két pár lila gumikesztyűt. Az egyiket felhúzta, barna haját pedig szoros copfba fogta.

– Senki nem járt bent? – kérdezte, és átnyújtotta a másik pár kesztyűt.

– Csak én és az orvos – mondta Hollings.

Acélbetétes csizmája orrával belökte a rácsos ajtót. Közben alaposan szemügyre vettem őt. Zömök férfi, úgy öt centiméterrel alacsonyabb nálam. Én inkább sportos alkat vagyok. Száznyolcvanöt centi, göndör haj, kék szem.

Cassie a nyitott ajtóra mutatott, és elmosolyodott.

– Előbb a bölcs mester, utána a bájos tanítvány.

Tetszett a megjegyzése. Pontosan másfél méternyit léptem be, és megtorpantam.

A nyitott alaprajzú helyiség egyszerre volt egyterű konyha és nappali. A közepén lévő konyhasziget mögött vértócsa terült szét.

Egy férfi guggolt mellette, terebélyes alakján egyszer használatos helyszínelőoverall feszült.

– Gondolom, maguk a szövetségi ügynökök – kezdte. Legalább százhúsz kiló lehetett, és ahogy felállt, előbb megtámaszkodott a térdén, majd a csípőjén.

– Terry Ward.

– Doktor Ward? – kérdezett vissza Cassie, hogy megbizonyosodjunk róla, az orvosszakértővel van dolgunk.

– Az volnék, igen.

Az orvos pislogott Cassie kérdésére, az én tekintetem pedig a konyhapulton heverő orvosi műszerekre siklott. A táska úgy nézett ki, mint egy kiselejtezett horgászláda. Egy ferdén meghajlított csipesz volt beletuszkolva, a markolata végén egyetlen hurokkal.

A Ward ujjbegyei körüli ráncos bőrt néztem. Hatvanöt-hetven évesnek saccoltam.

– Ashlandben nincs főállású orvosszakértő? – kérdeztem.

Ward összehúzta a szemét, Cassie tekintete rám villant.

– Méhnyakbiopsziás fogó – mondtam, és a készletére mutattam. – Feltételezem, maga régen nőgyógyász volt.

– Igazán jó megfigyelő – felelte Ward. – Nyugdíjas vagyok. Szívességből jöttem ide.

– Amiért mi hálásak vagyunk – vette át a szót Cassie. – Mindig örülünk a helyi hatóságok együttműködésének, nem igaz, Camden ügynök?

Cassie szemébe néztem.

– De igen – mondtam Wardnak. – Igen, így van. – Leguggoltam a járólapon fekvő halott férfi mellé, harminc centire tőle. Anélkül, hogy hozzáértem volna a holttesthez, meg tudtam állapítani, hogy késő estére beállt a hullamerevség, és már elkezdődött a bomlási folyamat következő szakasza, amikor az izmok újból ellazulnak, és kialakul az úgynevezett másodlagos petyhüdtség.

De Cassie valami másra figyelt fel.

Az áldozat inge kétoldalt felgyűrődött, mintha elöl ki lett volna gombolva. Cassie felemelte az ing szélét. A bal ingujjat összekente a vér, de az a gravitációval dacolva nem lefelé, hanem fölfelé csöppent.

– Megfordította a holttestet? – kérdezte.

– Muszáj volt – válaszolta Ward. – Meg kellett győződnöm róla, hogy halott.

A vér ovális alakban gyűlt össze a férfi lába alatt, és a hűtőszekrény alá folyt tovább.

Szemügyre vettem a sötét folyadékot. Egy átlagos felnőtt testében öt liter vér van, a padlón legalább négy folyt szét.

– De visszafordítottam – mondta Ward. – Pontosan úgy, ahogy találtam.

– Igen. Köszönjük – felelte Cassie. Rám nézett, és elmosolyodott.

Visszamosolyogtam. Ward megfordította a holttestet, hogy megvizsgálja, majd visszarendezte, és ezzel belenyomta a vértócsába.

Az egyik kezemmel megfogtam az áldozat vállát, a másikkal a derekát. Addig húztam, amíg az oldalára nem fordítottam, mint egy könyvet a polcon. Nagyon is ismerős arcot láttam magam előtt.

Ross Tignonét.

Évekkel ezelőtt üldöztem. Csak azért hagytam fel a keresésével, mert kiderült, hogy meghalt… évekkel ezelőtt.

Kattant a rácsos ajtó, és Hollings két lépéssel beljebb lépett.

– Tehát ismerték ezt az embert? – kérdezte. – Volt valami ügyük a halott fickóval?

Statisztikák sorjáztak a lelki szemeim előtt. A három nő, akit Ross Tignon 2013 márciusában meggyilkolt. A bőrükbe behatoló késszúrás mélysége, centire pontosan.

– Megtaláltuk a nevét az adatbázisban, amikor ellenőriztük az ujjlenyomatát. – Hollings folytatta: – Aztán összezavarodtunk, hiszen ott már halottként szerepelt.

Az összezavarodtunk nem jó kifejezés.

– Hét évvel ezelőtt Ross Tignon három floridai gyilkossági ügyben volt első számú gyanúsított – magyarázta Cassie. – Aztán kigyulladt a háza.

Egy emlékkép villant be. Magam előtt láttam Ross Tignon feleségét, Beverlyt, amint kimentik a lángok közül, arca csupa korom, göndör, szőke haja szénfekete. A férje azonban nem tűnt ilyen szerencsésnek. Emlékszem, ahogy a hordágyat vizsgáltam, amelyen Ross Tignon összeégett holttestét a halottkém kocsijához vitték.

– Nem tudom követni – mondta dr. Ward. – A gyanúsítottjuk… meghalt abban a tűzben?

Felidéztem a hordágyat, rajta Tignon holttestével.

– Van egy testtartás, ami az összeégett emberekre jellemző – mondtam Wardnak. – Az izmok megfeszülnek, a kezek ökölbe szorulnak, mint az ütésre készülő bokszolóé. A halottkémek pugilisztikus vagy bokszolópóznak nevezik. De ez a kifejezés nagyon drámai. A testtartást egyszerűen az izmok összehúzódása okozza, amikor a test több mint kilencvenfokos hőmérsékleten elég.

Ahogy magyaráztam, Ward homloka ráncokba szaladt. Előbb a zavarodottságtól. Aztán az undortól.

– Azt hitték, hogy a maguk Tignonja meghalt? – kérdezte.

Ez azonnal felvetett egy kérdést. Ha Ross Tignont tegnap, itt, Texasban ölték meg, akkor kinek a holttestét találtuk meg hét évvel ezelőtt a floridai tűzben?

Cassie elővette az iPadjét.

– Kihallgatták a szomszédokat? – fordult Hollingshoz.

– Az a ház egy ingatlanügynöké – mutatott a zsákutca irányába. – Azt mondta, az áldozat két éve költözött ide. Még véletlenül sem a Ross Tignon nevet használta. A szomszédoknak Bob Breckinridge-ként mutatkozott be.

Tignon hamis személyazonosságot használt. Ezen a néven vásárolt házat. Itt élt inkognitóban.

Egy másik kérdés is felmerült. Miért öltek meg egy már halottnak nyilvánított embert?

– Van valami nyoma egy szőke nőnek? – kérdeztem. – Nagyjából a hatvanas évei végén járhatott. Tignon felesége.

Hollings megrázta a fejét.

– Nem, ez a pasas egyedül élt.

Lenéztem a földre. Az áldozat ingét kigombolták és szétnyitották, így láthatóvá vált a vér forrása. A szegycsont legalsó részén található kardnyúlvány és a csípője között egy vágás húzódott.

Tignon mellkasára siklott a tekintetem.

Volt ott valamilyen jelölés. A bőrébe vésve, tizenöt centivel a megvágott terület fölött. De miután dr. Ward megfordította a holttestet, Tignon felsőtestét elborította a vér.

– A seriffhelyettes készített képeket – mondta Ward, aki követte a tekintetemet. – Még mielőtt visszafordítottam volna. Gondoltuk, hogy ezért vannak itt.

Azért voltunk itt, mert Cassie hajnali öt óra három perckor kapott egy sms-t a felettesünktől, Frank Robertstől.

Gardnerrel a 7:30-as géppel indultok
Jacksonville-ből Dallasba.

De Franket csak arról értesítették, hogy Tignon ujjlenyomatait megtalálták egy texasi holttesten. Semmi többről. Cassie ezért latolgatta az esélyeket idefelé jövet. Azt próbálta megtippelni, mekkora a valószínűsége annak, hogy két különböző személynek megegyezik az ujjlenyomata.

De itt nem erről volt szó. Ez ugyanaz az ember. A 2013-as gyanúsított.

Az ajtó felé indultam. Hollings seriffhelyettes csak fél méterrel jött beljebb, mintha az ovális vértócsát elkerülve a gonosztól is távol tudna maradni.

A halálnak szaga van, gondoltam.

Más, mint a záptojás orrfacsaró szaga. Vagy a véré és a vizeleté, amikor ezek a folyadékok elhagyják a test azon részeit, amelyeknek épp a bent tartásuk lenne a feladatuk. Ez a szag megfoghatatlan, valami, ami azoktól származik, akik közvetlen közelről figyelik a halált. Halottkémektől, ügyvédektől és rendőröktől. Azoknak az embereknek a képzeletéből, akik ezeknek a holttesteknek a láttán azt gondolják, hogy „ha vele megtörtént, bárkivel megtörténhet”.

Nem értem ezeket a gondolatokat. Gyerekkoromban anyám mindig azt mondta, hogy az én agyam „másképp működik, mint a többieké”. Hogy az én ingerküszöböm egyszerűen „egy kicsit magasabban van, mint az átlagé”. És hogy ez akár jó is lehet. Segíti a tisztánlátást, amikor mások védekezőn, rémülten vagy indulatosan reagálnak.

De voltak más dolgok is.

Amikről anyám nem beszélt. Amiket magamnak kellett megtapasztalnom.

Múlt héten az irodai vécé egyik fülkéjében, a piszoárnál álltam, amikor két ügynök jött be kezet mosni.

– Amikor egy ügyön dolgozik – mondta az egyik –, akkor elképesztő. Tényleg nem akad párja. De ami a magánéletet illeti… Ugye, már nem szabad használni az r betűs szót?

– Nem bizony – mondta a másik. – A retardáltra gondolsz, ugye? – Felnevetett. – Hoppá! Kimondtam!

Amikor kiléptem a takarásból, és megláttam az arcukat, tudtam, hogy rólam beszéltek.

Odamentem Hollings seriffhelyetteshez. Tíz perccel ezelőtt, amikor meglátott minket, még örült. „Rajongó típus” – mondta volna Cassie. De Hollings arca mostanra zöldes árnyalatban játszott. Eszembe jutott anyám egyik évekkel korábbi tanácsa: a beszélgetések elején mondjak valamit, amitől szimpatikusabbnak tűnök. Empatikusabbnak.

– Sajnálom, hogy ez itt történt – mondtam. – Ashland gyönyörű kisváros.

Hollings hálásan bólintott.

– Köszönöm, ez igazán kedves magától.

– Vannak képei azelőttről, hogy dr. Ward felfordította volna a holttestet? – kérdeztem.

A helyettes kihúzta a telefont a farzsebéből. Mutatott egy távoli fotót a konyháról. Aztán egy közeli képet a hátán fekvő Ross Tignonról.

– Szükségem lenne egy szivacsra – mondtam, és az orvoshoz fordultam.

Ward átnyújtott egy vadiújnak tűnő fugamosó szivacsot. Sárga volt, tégla alakú, és hét és fél centi vastag. Három dollár nyolcvankilenc centbe kerül a legközelebbi barkácsboltban.

Miután benedvesítettem a szivacsot a mosogatónál, a tetem fölé hajoltam. A szivacs sarkával óvatosan megtisztogattam Tignon mellkasának felső részét. Egy ötös és egy nulla volt a bőrébe vésve, ötcentis számokkal, egymástól két és fél centiméterre, pontosan a mellbimbói között.

– Mond magának valamit az ötvenes szám? – kérdezte Ward.

Fejben felidéztem minden részletet arról a három gyilkosságról, amellyel 2013-ban megvádolták Ross Tignont. Az áldozatai huszonhat, huszonkilenc és harminckét évesek voltak. Mindegyiküket eszméletlenre verték. Egy-egy szúrt sebbel találták meg őket, amelyek a mellkasfaltól 4,2, 5,3 illetve 6,1 centiméterre helyezkedtek el.

Még fél tucat egyéb adatot is végigpörgettem fejben.

Az ötvenes szám nem mondott semmit.

MÁSODIK FEJEZET

Hét évvel ezelőtt elraboltak egy Daisy Carabelle nevű nőt Floridából. A nő Sandstone-ból, a Beachcomber koktélbár melletti parkolóból tűnt el, ahol pultosként dolgozott. Huszonhat éves volt, nem volt barátja, és nem voltak ismerősei a környéken. Másnap reggel a 60-as főút mellett, egy lopott Chevy Astro furgonban találták meg a holttestét. Tizenhét nappal később egy másik nőt is meggyilkoltak, egy nappal később pedig egy harmadikat.

Az FBI-nál fiatal és idősebb kollégák dolgoznak párban. 2013 márciusában a társamat, Sault három hónap választotta el a nyugdíjazástól, amikor a helyi rendőrség behívott minket. Az ügyet én vezettem: először bíztak rám nyomozást az FBI-nál.

Kedd délután érkeztünk meg Sandstone-ba. Csütörtök estére a gyanúsítottak körét egyetlen emberre szűkítettük: Ross Tignonra, az ő nevén volt a lopott Astro furgon. Miután kikérdeztem Tignont, olyan szálra bukkantam, amellyel a helyi rendőrség a kezdeti kihallgatások során nem foglalkozott, én viszont felfigyeltem rá. Aznap éjnek évadján felébresztettem az egyik bírót, aláírattam vele az elfogatóparancsot, és a SWAT segítségét kértem.

De amikor kiértünk Tignon házához, az épület lángokban állt, és szerencsénk volt, hogy a feleségét, Beverlyt ki tudtuk menteni.

Másnapra lezárult az ügy, mindenki sikerként könyvelte el. Meghalt egy sorozatgyilkos, ráadásul megúsztuk tárgyalási költségek nélkül.

Legalábbis úgy tűnt.

Ross Tignon konyhakövön heverő holttestére pillantottam. Aztán a két méterre lévő mosogatóra. Az egyik műanyag dobozon a „Magic Bullet” turmixgép márkajelzése állt, az alján valamilyen ételmaradék.

– Mire gondolsz? – kérdezte Cassie.

– Puha állagú étel – mondtam, visszagondolva egy részletre, amely segített azonosítani a 2013-as tűzben talált holttestet. – Cass, ellenőrizd, megvannak-e az áldozat fogai. Hiányzik-e mindkét oldalról egy-egy zápfog.

Cassie leguggolt a holttest mellé. Kesztyűs kezével belenyúlt Tignon szájába, és körbetapogatta. Kiemelt egy pár részleges implantátumot.

A helyükön – az áldozat szájának két oldalán – fekete rés tátongott.

– Brutál! – kiáltott fel Cassie. Ezt a kifejezést háromféleképpen használta, többnyire húszas évei tombolását jellemezte vele. A „brutál napokat”, ahogy ő fogalmazott. De tudtam, hogy most szó szerint érti.

A 2013-as tűzesetnél a felismerhetetlenségig elszenesedett a holttest, a koponyát egy leesett gerenda zúzta szét. De találtunk egy pár meglazult zápfogat a tetem szájában. Az FBI törvényszéki szakértője DNS-mintát vett a fogbélből, és igazolta, hogy a fogak Tignontól származnak.

– Vagyis kihúzta a saját fogait? – kérdezte Cassie.

– És egy idegen férfi szájába tette őket – feleltem.

Ha valami nem az, aminek látszik, kutass tovább.

Észrevettem egy apró jelet Tignon mellkasán az ötös és a nullás számok között. Egy vágás? Egy apró, de éles metszés?

Kesztyűs ujjammal megnyomtam a bőrfelületet. A lyukon keresztül egy cseppnyi genny bugyogott fel, és összegyűlt egy pontban a két szám között. Lehet, hogy korábban erősen vérzett, így mostanra szinte az összes folyadék kiürült a testből.

– Öt-nulla – mondta Cassie. – Ez valami utalás a rendőrségre?

A Hawaii Five-0 sorozat óta sokan ezen a néven emlegetik a rendőrséget. Elővettem a telefonomat. Frank azért küldött ide minket, mert hét évvel ezelőtt én vezettem az ügyet. Az FBI azt akarja, hogy valaki biztosan megállapítsa, tényleg Tignonról van-e szó.

De én már egy ideje az FBI PAR nevű egységének dolgozom, vagyis a Mintaelemző és azonosító csapatban. Négyen vagyunk, és csak akkor hívnak minket, ha a bűnüldözés minden más részlege zsákutcába jutott.

A mi feladatunk felismerni az elakadt ügyek sajátosságait. Megoldani a rejtélyeket, és új elméleteket felállítani. Aztán vagy a virginiai csapatnak, vagy a helyi FBI-irodának adjuk át az ügyeket. Mi nem utazunk. Nem érintkezünk a helyi bűnüldöző szervekkel, a munkánkat nem követi a nyilvánosság. Ettől olyan szokatlan a ma reggeli utunk.

Megnyitottam a telefonom üzenetküldő alkalmazását, és írtam Franknek.

Ez itt Tignon.

A holttest mellkasán lévő 5.0-ra pillantva tétováztam, az agyam nyugtalanul próbálta megragadni a szálat, de nem sikerült. Valami nem stimmelt. Éreztem. De tovább pötyögtem.

Feltámadt halottaiból. Aztán ismét meghalt.
Mi legyen?

HARMADIK FEJEZET

Frank szólt, hogy érkeznek a dallasi iroda ügynökei, és átveszik az esetet, ezért mi a gyilkossági ügyek megoldásának négy fő szempontjára összpontosítottunk: lezártuk a helyszínt, megvizsgáltuk a holttestet, elkülönítettük a bizonyítékokat, és azonosítottuk a gyanús személyeket.

Este fél 11-kor megjelent két nyomozó és egy halottkémi asszisztens. Átadtuk nekik a holttestet, és elbúcsúztunk Hollings seriffhelyettestől.

– Nincs kedvük meginni valamit a városból kifelé menet? – kérdezte. – Beszélgetni egy kicsit?

– Nincs – vágtam rá.

Cassie tekintete rám villant, és sietve közbeszólt.

– Máshol van dolgunk.

– Majd ha legközelebb Ashlandben járunk – tettem hozzá, és mosolyt erőltettem magamra.

– Szaván fogom – bökött felém Hollings.

Kint Cassie-vel együtt beültünk a bérelt autónkba. Északnyugatra tartottuk, a harminc mérföldnyire lévő, 12 100 lakosú Woodrellbe.

A belvárosban bekanyarodtam egy barna, háromemeletes épület vendégparkolójába, de nem állítottam le a motort.

– Tényleg nem gond, hogy várnod kell?

Cassie megrázta a fejét, hullámos barna haja lazán omlott a vállára.

– TikTok – mutatott a telefonjára.

Az előcsarnokban a biztonsági pultból egy ötvenes fekete férfi nézett fel. Az arcán szelíd mosoly jelent meg.

– Camden ügynök.

Szürke egyenruhát viselt, két piros, szögletes sávval a vállán. A pajesza sokat őszült, amióta utoljára találkoztunk.

Elővettem egy karton piros Marlborót a táskámból. Az asztalára tettem.

– Maga nagy király – mondta.

Körbepillantottam az üres idősotthonban. Egypár kanapé nézett a belső kertre, ahonnan napközben természetes fény áradt be.

Beszélj hétköznapi dolgokról.

– Jól van a felesége? – kérdeztem. – Glenda?

– Glenda jól van. – Intett a kezével. – Menjen csak. Magára nem vonatkozik a látogatási idő.

Felmentem a lépcsőn a harmadik emeletre, és kiléptem a szőnyeggel borított folyosóra. Kinyitottam a 302-es számú ajtót.

Anyám felnézett. Állítható támlájú ágya fel volt emelve, hogy lássa a tévét. Egyenes háttal ült.

– Ó, az isten szerelmére! – kiáltott föl, és a távirányítóval kikapcsolta a tévét. – Sminkeltem volna, ha tudom, hogy jössz!

– A fiad kedvéért? – Elmosolyodtam. – Ugyan már, anya. Csak beugrottam.

Anyám a szemét forgatta. Magas volt, mint én, de a haja, amelyet egykor hetente festett Charlestonban a fodrász, mostanra már hófehérre őszült.

– Csak átutazóban jártál Texasban?

Anyámnak dél-karolinai kiejtése van. Más, mint a georgiai vagy az alabamai, ami afrikai és európai dialektusok keverékének hat.

– Váratlanul toppantál be, drágám, és tudom, hogy valami rossz történt errefelé. Ülj le egy kicsit, és mesélj anyukádnak az ügyedről.

– Nem az én ügyem – mondtam.

Anyám rosszalló pillantást vetett rám. Kórházi műtősruha anyagából készült fekete, V nyakú felsőt viselt, és egy általa „strandnadrágnak” nevezett ruhadarabot: bő, fehér nadrágot, amit egy zsinórszerűséggel kötött meg a derekán.

– Édesem, tudom, hogy vannak képek a telefonodon.

– Azok túl véres képek, anya.

– Nekem?

Anyám húsz évig pszichiáter volt. És nem akármilyen pszichiáter. Mielőtt nyugdíjba vonult és nyugatra költözött, a charlestoni rendőrségnek dolgozott. Több tucatnyi nyomozásban vett részt szakértőként, köztük egy elhíresült fojtogatós ügyben, amikor egy férfi prostituáltakat rabolt el First Wardból, és a városon kívül végzett velük.

– Csak egyetlen képet! – könyörgött.

Az ajkamba haraptam. Az ügyvédként dolgozó apák és fiúk talán nem beszélik meg egymás közt a bonyolult eseteket?

– Ne gondolkodj folyton, Gardy! – mondta anyám. – Csak cselekedj.

Gardy. – Senki más nem szólított így.

Elővettem a telefonomat, és megmutattam neki a Hollings seriffhelyettestől kapott két fotót.

Anyám a Ross Tignon mellkasán lévő metszéseket tanulmányozta. Az elmúlt egy évben az álla körül petyhüdtté és ráncossá vált a bőre. A számok közötti, pontnak látszó jelet nézegette.

– Öt-nulla? – kérdezte. – Vagyis zsaruk?

Cassie is ezt kérdezte. Tétováztam. Nem akartam anyámat felzaklatni.

– Magadra vonatkoztattad? – folytatta. – Vagy csak a helyi rendőrökre?

– Szerintem a legtöbben egy kalap alá vesznek bennünket – feleltem. – Mindenki így emlegeti a zsarukat. De a két szám közt van egy pont is, anya. – A fényképre mutattam.

– Á, egy pont – ismételte csillogó szemmel. – Van egy fűszerkeverék is, amin szintén az öt-pont-nulla rövidítés szerepel, Gardy. Nagyszerű szárazpác.

– Autóknál is használjuk a különböző modellek jelöléséhez, hogy öt-pont-nulla – mondtam. – Például a Mustangnál.

Gyerekkorom óta játszottunk ilyen játékokat anyámmal. Oda-vissza passzoltuk egymásnak az ötleteinket. A feladványokat.

– Vagy a dolby hangzás – mondta anyám. – Régen azt is öt-pont-nullásnak mondták.

– A Google Chrome-nak is volt egy ilyen bővítménye.

– És egy középnyugati rockzenekart is hívtak így – folytatta anyám. – A kilencvenes évek végén.

Három további öt-pont-nulla is eszembe jutott még, de magamra parancsoltam, és elmosolyodtam.

– Te nyertél, anya.

Anyám homloka és orra között függőleges ránc jelent meg.

– De az is lehet, hogy az ott egy kötőjel, Gardy – mondta.

Meglepetten hajoltam a telefon fölé, mert eddig ez nem tűnt fel. Az „öt-kötőjel-nulla” egészen mást jelent.

– Baseballmeccs eredménye – mondtam, és eszembe jutott Ross Tignon alibije, amit az első gyilkosságnál, Daisy Carabelle meggyilkolásakor használt. Tignon azt állította, hogy autóval ment a Sandstone-tól hetvenhárom mérföldre található floridai Jupiterbe, a Marlins előszezonbeli edzőmeccsére. A mérkőzés eredménye öt-null lett.

Akkoriban kevés kamera volt a csapat csarnokánál, és Tignon fel tudta mutatni a meccsre szóló jegyét. Állította, hogy a felesége autóját használta, nem pedig az Astro furgont, amelynek az ellopását aznap este jelentették be.

A kihallgatáson Tignon a meccs minden mozzanatáról kimerítő részletességgel be tudott számolni. Minden labdapattanásról. Minden bázislopásról, és az összes hibáról, ami a harmadik és a hetedik inning alatt történt, azaz Daisy Carabelle halálának feltételezett időpontjában. A kihallgatás végére csak két lehetőség maradt. Egy: Tignon ártatlan. Kettő: eidetikus memóriája van, akárcsak nekem. A gyanúm szerint korábban otthagyta a baseballmeccset, elindult haza autóval, és megölte Daisyt. Aztán a furgonjában, miközben feldarabolta a lányt, hallgatta a rádiós közvetítést. Elvégre nem volt tévéje. Sem digitális rögzítője, amivel felvehette volna a meccset.

A telefonomra pillantottam, és láttam, hogy anyám továbblapozott a következő képre.

– Szóval a hátán fekszik – mondta. – Hol?

– A konyhában.

– Be volt drogozva?

– Ezt az ügynökök majd megtudják a toxikológiától – mondtam. – De észrevettünk egy injekcióstű-nyomot a nyakán.

– Ki az a „mi”?

– Én és a társam – feleltem. – Cassie Pardo.

Anyám leengedte a szeme elől a telefont.

– Mondd, hogy nem hagytad a kocsiban, Gardy.

– Nem – vágtam rá. – Úgy értem… dolga volt. TikTok.

Anyám úgy hunyorgott, mint aki nem hisz nekem. De ejtette a témát.

– Szóval az injekciós tű nyoma – folytatta.

De a kérdése nyugtalanítóan hatott rám. Lemenjek Cassie-ért? Felhozzam?

A saját nyakamra mutattam, a jobb fülem alatt lévő területre, ahol a tűnyomot találtuk.

– Kisebb sebek utaltak arra, hogy védekezett, anya. Gyanítom, hogy Tignon még élt, amikor megvágták.

– Tehát valaki bead neki valamit – mondta. – Valamit, amitől lebénul. Elkábul és elesik. Megüti a kezét és az arcát.

– Pontosan.

– Aztán a gyanúsított megvágja. Miért? Hogyan?

– És ki? – kérdeztem. – Nem tudjuk, anya. Hét évvel ezelőtt halottnak nyilvánítottuk. A házat álnéven vette.

Anyám alkarján egy izom görcsbe rándult, ami eszembe juttatta az orvos vérnyomásról és a stresszről tartott kiselőadását.

– Azért nem kell aggódnunk, anya. Ez már nem a mi ügyünk. Én már nem dolgozom terepen.

Anyám köhögni kezdett. Az ajtó melletti pulton állt egy műanyag kancsó, abból töltöttem neki egy pohár vizet. Miközben próbált kényelmesen elhelyezkedni, én sorra nyitogattam a szekrényeket, hogy keressek neki egy párnát, amit a háta mögé tehetek. A második szekrényben találtam egy jó nagyot, amin tiszta huzat volt. Megfordultam, és elindultam az ágya felé.

– Ó, micsoda meglepetés – mondta.

– Nem tudtad, hogy vannak ott párnák?

– Itt van az én Gardym! – jelentette ki, mintha csak most érkeztem volna. – Itt jártál a környéken?

Megdermedtem. Egy idézet jutott eszembe, amit a bolondokról és a reményről olvastam.

Mert már majdnem elhittem, hogy elmúlt a probléma. Megint egy jó nap. Az elméje tiszta. Aztán villámcsapásszerűen lett ez a nap is olyan, mint a többi, amikor meglátogattam.

És hirtelen csak a halálszagra tudtam gondolni. Mert bármilyen ritkán féltem is… ha ez a betegség megtámadhatta az egykor briliáns elméjű anyámat, őt, aki még mindig meg tudta csillogtatni a képességeit, de aztán egy pillanat alatt elvesztette az emlékezetét, akkor ez bármelyikünkkel megtörténhet. Velem is.

– Egy ügy miatt vagy a környéken – mondta anyám. – Mesélj róla.

Haboztam.

Két ember van a világon, akik miatt örökké aggódni fogok. Az egyik az anyám. A másik hét és fél éves, és a nagyanyjával él Miamiban. Hétvégenként meglátogatom.

– Nem, anya – hazudtam. – Nincs ügy. Csak egy gyors látogatásra jöttem.

Ahogy ezt kimondtam, megpittyent a telefonom. Egy csoportos üzenetlánc fogadott, amit rajtam kívül még négy másik ember is megkapott. Csapatom egyik tagja, Jo Harris ügynök küldte:

Ki van kirendelve az új nyomozáshoz?

Aztán egy válasz Franktől.

Gardner vezeti a nyomozást, és minden kapcsolódó ügyet is, amíg máshogy nem jelzek.

Kapcsolódó ügyek? Csak egy óra telt el, mióta utoljára megnéztem az e-mailjeimet.

Öntöttem magamnak is egy pohár vizet, és írtam egy üzenetet.

Van másik holttest is?

A válasz egy név nélküli számról érkezett. Valakitől, akit Frank adott hozzá a csoporthoz.

Rawlings, Új-Mexikó

Újabb üzenet Franktől:

Ti tanultátok Barry Fishert az akadémián, ugye?

Barry Fisher harmincegy évet kapott a kilencvenes években többrendbeli gyilkosságért. Öregember volt már, ezen a héten helyezték feltételesen szabadlábra Új-Mexikóban. Huszonnégy órával ezelőtt már beszámoltak róla a hírekben, amikor kilépett az Otero börtön kapuján. Le volt robbanva, oxigénpalackkal tudott csak lélegezni.

Fisher holttestét Rawlingsben (Új)-Mexikó találták meg.

A telefon fölött tartottam az ujjamat.

Cassie-vel már elindultunk haza. Reggel egyeztetés az irodában, hogy kinek mi a további feladata?

Gyorsan érkezett a válasz Franktől.

Nem. Irány Új-Mexikó. Majd küldöm a címet.

Csak pislogtam. Ma reggel Frank miatt a fél országot átautóztuk egy bűntény miatt. Most pedig szól, hogy induljak Új-Mexikóba, és vezessek egy több ügyet érintő nyomozást, a PAR-nál először.

Bepötyögtem a választ:

Biztosítsátok Fisher lakását. Senkit ne engedjetek be. A mi embereinket se. Egy helyi orvos Texasban elmozdította Tignon holttestét. Cassie-nek és nekem kell egy óra, hogy odaérjünk. És repülővel kell mennünk Dallasból.

Eltettem a telefonomat, és újból anyám felé fordultam. Elaludt. Lekapcsoltam az ágya melletti lámpát.

Amikor az ember gyerekként rájön, hogy nem olyan, mint a többiek, választania kell. Ahelyett, hogy beletörődtem volna, hogy más vagyok, anyám arra bátorított, hogy folyamatosan fejlesszem magam, még akkor is, ha csak apróságokon tudok változtatni.

Nyomtam egy puszit a homlokára, és megfordultam. Elindultam kifelé.

Amikor a kocsihoz értem, Cassie már nem a TikTokon lógott. Felkapcsolta az autó beltéri világítását, és megint Tignon aktáját bújta.

– Fisher és Tignon – mondta, amikor hátramenetbe kapcsoltam a bérautót. – Ez aztán a nagy dobás.

Bólintottam, és a két férfira gondoltam. Különböző évtizedekben és különböző államokban működtek. Mintha más korban éltek volna.

Még ha nem is álltak kapcsolatban egymással, kirajzolódott egy mintázat.

Egy sorozatgyilkos sorozatgyilkosokat öl.

NEGYEDIK FEJEZET

A dallasi Forth Worth magánlégibázis egy mérföldre volt a központi repülőtértől. Az alacsony, sárgásbarna épület ívesen túlnyúló tetőszerkezete a hatvanas évekbeli légitársaságok termináljait idézte.

Miután az autókölcsönzős nő kitett minket, beléptünk az üveg váróterembe. Az ablakon túl egy Gulfstream parkolt a kifutópályán, a gép szárnyán a G-650 felirat.

A magánrepülős utazás nem része az FBI protokolljának, hacsak nem igazgatói vagy igazgatóhelyettesi szintről van szó. De Cassie-nek és nekem pirkadatra Új-Mexikóba kellett érnünk, és már éjjel 1 óra 33 perc volt. Egyetlen menetrend szerinti járattal sem értünk volna oda időben.

– Szóval van akinek ez az alap? – kérdezte Cassie megcsodálva a repülőgépet. – Csinos kis Gucci. Meg tudnám szokni.

Alig láthatóan elmosolyodtam.

– Igyekezz nem megszokni – mondtam. – Évek óta nem ültem ilyen repülőn.

Egy huszonéves férfi dugta be a fejét az ajtón. Magasságához képest túl soványnak tűnt, a bőre színe pedig mint a tejeskávé, amibe túl sok tejet öntöttek.

– Mr. Camden? – kérdezte. – Ms. Pardo? – Fekete öltönyt és vasalt fehér inget viselt. – Travis vagyok, a légiutas-kísérőjük. – Elvette a csomagjainkat. – Tizenöt perc múlva a levegőben leszünk. Örömmel látjuk önöket a fedélzeten, a lámpákat majd lekapcsoljuk. Tudnak egy kicsit hunyni.

Cassie-vel elindultunk a nyomában, és felmentünk a repülőgép lépcsőjén. Az új Gulfstream 0,85 Machhal tudott menni, azaz 1041 km/h-val, és teljesen felszerelt konyha is volt benne. „Huss és süss!” – egy reklámban ezzel a szlogennel hirdették magukat.

Az utastérben hat hátradönthető ülés volt, közöttük felhajtható asztalokkal, a társalgóhelyiségben pedig egy kanapé állt. Az oldalsó asztalra odakészítettek egy vödröt, benne egy nyitott üveg fehérborral, továbbá egy tálban egy csomó friss gyümölcsöt és négy palack ásványvizet.

Cassie szemrevételezte a gyümölcsöket, én pedig elvettem két vizet.

– Csak mi vagyunk? – kérdezte.

Amikor Travis bólintott, felkapta az egész gyümölcstálat. Letelepedett velem szembe, a folyosó másik oldalán lévő ülésbe, és végigjáratta a tekintetét a kis gép világosbarna utaskabinján.

Néhány évvel idősebb voltam Cassie-nél, és az FBI-nál töltött első néhány évemben rendszeresen utaztam így. Még azelőtt, hogy a kongresszus tudomást szerzett volna róla – onnantól viszont csak sürgős esetekben, és kizárólag a vezetőség tagjainak engedélyezték.

– Először ülsz kisrepülőn? – kérdeztem.

Cassie bólintott, sötét szeme elkerekedett.

Kerültem a kapcsolatokat, főleg a barátságokat más ügynökökkel. De Cassie más volt.

– Rövid repülőút lesz – mondtam. – Én nem aggódnék.

Cassie csak egy pöffenő hanggal válaszolt, és kinyitotta a laptopját.

– Érdekes, hogy a repülési időt említed, Gardner – mondta, hátrafogva hosszú, barna haját –, hiszen emiatt alakult ki a tévhit a repülés biztonságáról.

Szembefordultam vele. Ha az elemzőkészséget nézzük, Cassie Pardo közelítette meg legjobban az én tudásszintemet a PAR-ban, de ő inkább a számok embere volt. Matematikusként végzett.

– A halálos kimenetelű autóbalesetek számát százmillió megtett kilométerre vetítve mérik – magyarázta –, míg a légi halálesetek számát a repülési órák alapján. De senki nem veti össze a kettőt. Te tanulmányoztad már ezt a kérdést, Gardner?

Nem voltam jártas a témában, de Cassie rögtön folytatta is.

– Nézd, ha óránként ötven mérföldes átlagsebességet veszünk – mondta –, akkor azt látjuk, hogy autóval kétmillió óránként történik 1,1 haláleset. Hasonlítsd össze ezt a repülési idővel, és máris más képet kapsz.

– Rossz képet?

– Nem rosszat, ha csak a menetrend szerinti utasszállítókat nézed. – Megvonta a vállát. – De ha leszűkíted ezekre a kisgépekre, akkor mi változik? Látni fogod, hogy a magánrepülés tizenkilencszer veszélyesebb, mint a családi szedánnal utazni.

Alighogy befejezte, Travis tűnt fel a folyosón.

– Koktélt? – kérdezte.

– Kettőt. – Mutattam két ujjal.

Tignon és Fisher ügye járt a fejemben, de pihennem kellett, hogy három óra múlva vágjon az eszem. Levettem egy takarót az egyik ülésről, és a fejem mögé hajtogattam.

– Te most alszol? – kérdezte Cassie.

Travis meghozta a két Glenlivetet, nagyot kortyoltam az enyémbe, és reméltem, hogy segít elaludni.

– Persze – feleltem.

Hátradöntöttem az ülésemet, egészen fekvő helyzetig. A bőrnek fehérítő- és cserzőanyagszaga volt. Úgy becsültem, hogy a repülő kevesebb mint féléves lehetett.

Lehunytam a szemem, és elkezdtem magamban számolni, hogy hamarabb eljussak a REM-alvás fázisába.

Prímszámok.

2, 3, 5, 7, 11, 13, 17, 19, 23, 29, 31, 37…

Egy döccenés ébresztett fel. Az előttem lévő ülés háttámláján világító digitális kijelző szerint egy óra negyven perc telt el. Nyolc mérföldre délre voltunk Roswelltől.

– Egy kis gyümölcsöt? – kérdezte Travis. Egy tányéron görögdinnyeszeleteket tartott a kezében, mindegyik szeleten egy-egy szál menta díszelgett.

– Nem – mondtam. Oldalra pillantottam. Cassie elaludt, a pohara üres volt. Jobb keze a nyaka sima bőrén nyugodott, ujjai hozzáértek a gyöngysorához.

Travis szólt, hogy tizenöt perc múlva megkezdjük az ereszkedést Las Crucesbe, és egy névjegykártyát tett mellém a lenyitott ülésre.

A mobilomra pillantottam. Frank nem küldte el az ígért frissítést. A főnöknek ez volt a szokása. Ha valaki panaszkodott miatta, mindig ugyanazt válaszolta. Hogy elkerüljük az elfogultságot.

– Tisztában vagytok az elfogultság jelentőségével, ugye? – kérdezte. Austinból származott, és tizenegy éve dolgozott profilozóként. – Sokféle elfogultság létezik, emberek. Velünk született. Tanult. Rendszerszintű. Előítéleteken alapuló.

Ennek a logikának köszönhetően a legtöbb ügyiratot ezzel a tárgymegjelöléssel küldte e-mailen: „vess rá egy pillantást”.

A repülőgép kis időre légörvénybe került, mire Cassie felriadt.

– Leszállunk? – motyogta.

Bólintottam.

A gép gond nélkül landolt a kis kifutópályán. Elővettem a telefonomat, és írtam Franknek.

Még mindig áll a találkozó?

Gyorsan érkezett a válasz a húsz mérföldre található kávézó címével.

Fél órával később az Uberünk lelassított az éjjel-nappal nyitva tartó Dino’s előtti mozgássérült parkolóhely mellett. A nap már a horizonton járt, de az új-mexikói sivatagban hideg volt. Hajnali 4:42-kor hat fok.

A kocsiból kiszállva alaposan megnéztem a kávézót. Frank Roberts az egyik ablak melletti bokszban ült, és elmélyülten olvasott egy dokumentumot. Száznyolcvan centi magas, fekete, rövidre nyírt hajú fickó, mindennap háromrészes öltönyben járt. Amikor beléptünk, felpillantott. Régimódi pasas: sárga írótömböt használt, és kattintós tollat. Mindkettő ott feküdt előtte, az asztalon.

– Üdv a festői Új-Mexikóban – üdvözölt.

– Jó reggelt, főnök – válaszolta Cassie.

Franknek még hajnali ötkor is kifogástalan volt a frizurája.

Amióta ismerem, ugyanez elmondható a testalkatáról is. Nem túl sovány. Nem túl izmos. Tökéletesnek nevezném, bár ez a jelző a feleségét illeti meg – öt évvel fiatalabb Franknél, és egykor Észak-Karolina szépségkirálynője volt.

Elhelyezkedtünk vele szemben a bokszban. A kávézóban haloványan pislákoltak a fénycsövek, őrölt kávé és sülő pite illata töltötte meg a levegőt.

– Cassie, milyen friss vagy – mondta Frank. Felém fordulva habozott. – Gardner, te még épphogy vállalhatóan nézel ki.

Az ablakban megpillantottam a tükörképemet. Barna hajam csupa kóc volt, és itt-ott égnek állt, a szemem pedig véreres. Frank leírása stimmelt.

A főnökre meredtem. A nyomozás korai szakaszában jártunk, de sok volt a megválaszolatlan kérdés.

– Tehát: mit keresünk itt? – kérdeztem. – Nem az albuquerque-i iroda bevetésre kész ügynökeinek kellene a helyi Marriottban várakozniuk?

– Vagy a helyi rendőrségnek? – tette hozzá Cassie. – Akik először körülnéznének a helyszínen?

A pincérnő elhaladt mellettünk, és újratöltötte Frank kávésbögréjét. Felénk emelte a kannát.

– Igen, kééérek – mondta Cassie, mire a pincérnő az ő bögréjét is teletöltötte. Én nemet intettem a fejemmel.

Frank megvárta, amíg a nő távolabb lép az asztaltól, én pedig észrevettem, hogy a nő nyakán, hátul egy hat centiméteres, vágás után maradt heg húzódik.

– Nos – mondta Frank –, még nem jártatok a helyszínen, de azt hiszem, nem túlzás, ha azt mondom, hogy az ügy messze meghaladja a helyi rendőrség képességeit.

Tehát az FBI-t a rawlingsi rendőrség hívta ide.

– De miért a PAR-t? – vetette közben Cassie. – Az illetékesek szerint a halott gyilkosok nem érnek annyit, hogy egy igazi csapatot állítsanak az ügyre?

Frank félrebillentette a fejét.

– Akár sértésnek is vehetném ezt az „igazi csapat” megjegyzést, Cassie. Sokak szerint a Szövetségi Nyomozóiroda tíz legjobb koponyája közül négy a PAR tagja.

Frank szerette a szócsatákat, mindig elő tudott rukkolni egy-egy texasi szellemességgel, és imádott beszélni. Én viszont mindezt csak haszontalan fecsegésnek éreztem. Nekem kell vezetnem az ügyet.

– Gardner már mesélt Tignonról? – fordult Cassie-hez.

– Én magam néztem utána – válaszolta, és elővette a mappáját. Frank megpaskolta a nyitott aktatáskájában heverő ugyanolyan dossziét.

– Épp most néztem át – mondta Frank. – Olvastam erről a tanúról, aki két nappal a legutolsó gyilkosság után horgászni ment Ross Tignonnal. – Frank felém fordult. – Tignon azzal dicsekedett ennek a fickónak, hogy emberi májjal fogott harcsát?

Bólintottam.

– Így hallotta a hajó kapitánya, aki a horgászkirándulás alatt segédkezett nekik. Hét évvel ezelőtt átautóztam egy éjszakát, hogy beszéljek ezzel a tanúval. De mire az alabamai Orange Beachre értem, nyoma veszett.

– A hajóskapitány nem tudta a nevét? – kérdezte Cassie.

– Nem.

– És te és Saul mit gondoltatok akkoriban? – kérdezte Frank, rám és akkori társamra utalva. – Hogy Tignon tüntette el a fickót?

– Ebből indultunk ki – mondtam. – Tignon már három gyilkosságban is első számú gyanúsított volt. Mindegyik áldozatnak hiányzott a mája.

– És most? – kérdezte Frank.

– Most azt gyanítom, hogy ez a tanú több volt, mint Tignon negyedik áldozata – mondtam.

– Az ő holttestét találtátok meg a tűzben? – kérdezte Cassie.

Bólintottam.

– Tignon biztosan elrabolta a horgásztúra után. Visszavitte a holttestét Floridába. Elégette.

– És mire következtetünk ebből? – tette fel a kérdést Frank.

Elővettem a telefonomat, és úgy forgattam, hogy Ross Tignon mellkasának képe Frankkel szemben legyen. Elmeséltem az 5-0-s baseballeredményt – amiről Cassie-nek még nem beszéltem.

– Ezt az információt Tignon alibijéről és a baseballmeccsről – kezdtem – soha nem hozták nyilvánosságra.

Frank kivárt egy pillanatig.

– Tehát még ha valaki tudta is, hogy Tignon átvert minket azzal a holttesttel a tűzben…

– Csak az FBI és a helyi rendőrség tudott az alibijéről és az eredményről – fejezte be Cassie.

– Pontosan – mondtam. – Akkor honnan tudta az a valaki, hogy ennyi évvel később öt-nullát kell Tignon mellkasára vésnie?

– Itt csak két lehetőség van – mondta Frank. – Tignon vagy elmondta valakinek, vagy a gyilkosunk valamelyik bűnüldöző szerv kötelékében dolgozik. Hozzáfér ugyanazokhoz az aktákhoz, amikhez mi.

Azóta fontolgattam ezt a lehetőséget, amióta anyám észrevette, hogy a két szám közötti jel kötőjel.

– De miért éppen most? – kérdeztem. – Tignon már évekkel ezelőtt felszívódott.

– Azt… nem tudom. – Frank megvonta a vállát.

Eszembe jutott a szám, amit nem ismertem a tegnap esti sms-váltásban.

– Kié a 760-as körzetszám?

– Új fiú – mondta Frank.

Furcsa. A PAR-hoz másfél éve nem jött új ember.

– A múlt keddi HR-értekezleten – szólalt meg Cassie – azt mondtad, hogy befagyasztották a költségvetést.

– Feloldották a befagyasztást – felelte Frank. – Ez az új fiú a PAR-ba kérte magát. Azt kérte, hogy neked dolgozhasson, Gardner. Mikor képeztél ki utoljára valakit?

Soha, gondoltam.

– Egyenesen Quanticóból? – kérdeztem.

– Évfolyamelső volt – mondta Frank. – Stukkerrel van. Épp ide tartanak.

Joanne „Stukker” Harris Alaszkában nőtt fel, és fiatalkora óta vadászott. Mielőtt ügynöknek állt, tagja volt az olimpiai lövészcsapatnak, indult huszonöt méteres pisztoly és ötvenméteres puska versenyszámban is. Aztán öt évvel ezelőtt, amikor az ATF-nél, az alkohol, dohány és lőfegyverek forgalmával foglalkozó irodánál dolgozott, kibukott a finanszírozás hiánya miatt. A szeptember 11-ei terrortámadás utáni évtizedekben a Kongresszus két és három számjegyű emelésekkel támogatta a bűnüldözés minden ágát, kivéve azt, ahol Stukker szolgált. Attól tartottak, hogy a szervezet támogatása politikai állásfoglalásnak értelmezhető a fegyvertartás kérdésében.

Mit tett erre Joanne Harris? Mesterlövészként az egyik szövetségi lőtéren egy rakás céltáblába belelőtte a BASSZAMEGAKONGRESSZUS feliratot, a kieresztett golyók ütötte lyukakkal tökéletes betűket formázva. Szerencsétlenségére az egyik massachusettsi szenátor éppen ellátogatott a lőtérre. Harris karrierje ezután bicsaklott meg, így – hozzám hasonlóan – a PAR-nál kötött ki. Mindegyikünknek megvolt a maga hasonló története, de az akadémiáról frissen kikerülő újoncnak egészen biztosan nem volt ilyen. A létszám szempontjából volt benne ráció, hogy felvegyünk valakit. A csapat egyik tagja októberben nyugdíjba ment, ami miatt Frank az utolsó két hónapra kénytelen volt összeállni Stukkerrel, ahelyett, hogy a csoportot irányította volna.

– Új-Mexikóban vannak? – kérdezte Cassie. – Az új srác és Stukker?

Frank az órájára pillantott. Shinola Canfield, kék számlappal és rozsdamentes acélszíjjal.

– Úgy bizony.

– Akkor azt hiszem, egy kicsit még várnunk kell – mondtam – arra, amit elhallgatsz előlünk.

Hogy miért a PAR kapta ezt az ügyet.

Frank kortyolt egyet a kávéjából.

– Én is azt hiszem.

Végigmértem a főnököt. Néhányan árulásnak tartják az információk visszatartását, de számomra ez egyszerűen hozzátartozott Frank stílusához. Azt akarja, hogy az ügynökei a saját tapasztalataik alapján dolgozzanak. Vonják le a maguk következtetéseit.

Ráadásul sosem volt barátságtalan. Soha nem emelte fel a hangját. És az én egyedi személyiségjegyeimben sem látott soha mást, csakis a PAR számára előnyös tulajdonságokat. Soha nem káromkodott, leszámítva a „baromság” szót. Egyesek szerint ezért nem jutott ennél feljebb. Az FBI-nál nem bíznak abban, aki nem káromkodik.

Másfelől – statisztikailag – lehet, hogy azért, mert fekete volt.

– Jártál már abban a házban, ahol Fishert megtalálták? – kérdezte Cassie.

– Igen – felelte Frank. –A konyhában mértem fel a helyszínt. Aztán megálltam. A csoportvezetőnk küldött egy sms-t. Azt mondta, hogy menjek ki.

Ez volt az én sms-em. Az üzenet, amit azért küldtem, hogy lezárjam a helyszínt, még a „saját embereink elől” is.

– Hogy néz ki Fisher? – kérdezte Cassie.

– Majd mondd meg, ha meglátod.

Tipikus Frank.

– Erőszakos behatolás? – kérdeztem.

– Nem.

Tehát Fisher beengedte az illetőt. Talán még ismerte is.

– Milyen messze van ez a hely? – kérdeztem.

– Tíz mérföldre – mondta Frank. – A ház egyébként ki volt adva. A tulajdonos Fisher öccse, Kenny. Néhány hónapja nem fogadott több bérlőt, mivel tudta, hogy Barry kijön az Otero börtönből.

– Ide jön a különítmény? – kérdezte Cassie. – Vagy a házban találkozunk velük?

A különítmény. Cassie-nek volt érzéke hozzá, hogy menő csapatnak tűnjünk.

– Ide – mondta Frank. Az asztalra dobott egy húszast a pitéért és a kávéért. A két jegyzettömbjét és három tollát behajította a tízéves aktatáskájába.

A kopott bőrtáska volt az egyetlen kiegészítő, amely nem illett Frank tökéletes öltözékéhez. De a táska egyik oldalán tátongó, tíz évvel ezelőtti golyó ütötte lyukból lehetett tudni, miért ragaszkodott hozzá. Megmentette az életét.

– Miért nem te vezeted a nyomozást? – kérdeztem.

– Mert amikor tegnap megtalálták azt a holttestet Texasban – mondta Frank –, maga az FBI igazgatója kérdezte, ki volt az az okos ügynök, aki rájött, hogy Tignon nők máját használta horgászcsalinak az alabamai határnál.

Cassie felém tartotta ökölbe szorított kezét, hogy pacsizzunk.

– Az FBI igazgatója – mondta. – Hashtag életcél.

Továbbra is Frankre figyeltem.

– Banning igazgató talán nem emlékszik, mi történt azután? Velem és az Irodával?

Frank hűvösen pillantott rám, és összeszorította az ajkát. Aztán egyenesen az arcomba hazudott.

– Régi történet ez, Gardner.

Bólintottam, mintha elhinném. De az Iroda nem tartozott a megbocsátó és elnéző munkahelyek közé.

De csak azért sem akartam foglalkozni a 2013-ban balul elsült dolgokkal. Nem akartam felidézni, miért nem utazhatok hivatalosan, és miért nem érintkezhetek a nyilvánossággal.

– Lehet, hogy az igazgató féltékeny – tette hozzá Frank. – Ilyesmit is hallani. Ne feledjétek, egy évvel ezelőtt még úgy volt, hogy november lesz az utolsó hivatalban töltött hónapja. Banning igazgató nyugdíjba ment. Egy évig meg sem fordult az irodában. Civil állampolgár volt.

A történet többi részét már ismertük. A Banning beosztottjaként dolgozó igazgatóhelyettest előléptették, de néhány hónapon belül szívrohamban meghalt. Ezért az elnök maga kérte meg Banninget, hogy jöjjön vissza, és segítsen kinevelni az új igazgatót – valakit, aki jól fekszik a kormánynál. Egy Craig Poulton nevű fickót.

– Ezen a héten jár le a hat hónap – mondta Frank. – Mindenki arra vár, hogy Banning ismét nyugdíjba menjen. Addig viszont Poulton igazgatóhelyettes nem akarja, hogy bárki is szembeszegüljön Banning utasításaival.

Tehát a bürokrácia miatt maradt nálunk az ügy. Na meg mert senkit sem érdekelnek az áldozatok, az egykori gyilkosok.

– Mi van a sajtóval? – kérdezte Cassie. – A központ ránk bízza, hogyan kezeljük?

– Nos – Frank lehalkította a hangját –, rajtunk kívül senki sem tudja, ki az a Ross Tignon. Az emberek Ashlandben Bob Breckinridge-ként ismerték.