Írta: Sara Wolf

A mű eredeti címe: Find Me Their Bones

Fordította: Bozai Ágota

Szerkesztők: Bucur Tünde, Ferencz Hedvig

Nyelvi korrektor: Koós Patrícia

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Sara Wolf, 2019

© Bozai Ágota

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány az Entangled Publishing, LLC. imprintjének engedélyével készült.

Borítóterv: Elizabeth Turner Stoke

Illusztrációk: DM7, Chipmunk131/Shutterstock

ISBN 978 963 690 365 7 (epub), kiadói kód: MX-3177e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

A fiúknak, akiknek nevében „i” és „z” van.

Ti tartottatok össze engem.

„Az élet a halálból, a halál az életből ered; mivel ellentétek,
vágyakoznak egymásra, egymást teremtik,
és örökkön örökké újjászületnek.
És velük együtt minden újjászületik:
az almafa virága, a csillagok fénye.
Az életben ott a halál. A halálban az újjászületés.
Mi tehát halál nélkül az élet? Változatlan, örökkévaló élet?
Mi ez, ha nem újjászületés nélküli örök halál-halál?”

Ursula K. LeGuin

1.

VISZONTLÁTÁS

CAVANOS HERCEGNŐJE, VARIA ÚGY NÉZETT rám, ahogy egy jól szórakozó vadmacska. E szép szempárnak minden beszámoló szerint halottnak kellene lennie. És mégis itt van, pislog, szeme alja finom ráncot vet gyönyörű, lassú mosolyától.

A nyers felismerés mély haranghanggal cseng a fejemben: Varia életben van. Itt áll előttem Cavanos uralkodójának lánya, akit Sref király oly mélyen gyászolt. A testvér, akit Lucien Cavanos herceg úgy hiányolt, hogy búskomorságba esett. Mellettem és mégis tőlem távol Lucien herceg egyetlen lépést tesz előre. Remegő kezét nyújtja a nővére felé.

– Varia. Te…

– Élek – fejezi be halkan Varia. – Igen, Lucien. Életben vagyok.

– Ez nem… – Lassú léptekkel elindul feléje. – Ez nem valami boszorkányság? Valami trükk? Nem álmodom?

Varia hercegnő végignéz a lábamnál heverő holttestek halmán; nézi a vér szennyezte füvet, a vér vörösével festett sápadt tiszafa törzsét.

– Ha álom, akkor rémálom – mondja, sötét szemével a holttesteket pásztázva. Tekintete Gavik testén állapodik meg: üveges, véres, élettelen szemét nézi. – De mivel a főherceg is meghalt a csatában, mégis inkább szép álomnak nevezném.

Lucien odaér Variához; egymásnak sötét hajú, éjfekete szemű, aranybőrű tükörképei. Mindkettőjük arcán ugyanaz a büszke sólyomorr nyugszik, szempilláik ugyanolyan hosszúak, arcélük éles, szemöldökük meredek ívű. Lábam nem mozdul; ajkam nem alkot szavakat.

Meghalt. Azt mondják, meghalt. Öt évvel ezelőtt ölte meg egy hozzám hasonló Szívetlen Szolga.

Lucien keze mozdul, megérinti nővére vállát. Kezdetben tétovázik, mintha attól félne, hogy eloszlik az illúzió. Ám amikor ujjai Varia köntöséhez érnek, mélyet sóhajt.

– Élsz. Tényleg élsz! Téged kerestelek, kerestem a Fát, amiről beszéltél. Mindenütt kerestem; a reménytelenségen túl is reméltem, hogy megtalállak…

Varia gyengéden mosolyog rá, ugyanazzal a mosollyal, amellyel Sref király nézett rám, amikor találkoztunk, miközben Varia portréját nézte… a megváltoztathatatlanba beletörődve, mégis gyásszal. Varia a fivére homlokának dönti sajátját.

– Megértem, hogy nehéz ezt elhinni – súgja. – És nagyon jó, hogy jól vagy. De bőven lesz idő mindent elmesélni. Különösen most, hogy Gaviknak vége. – Elhúzódik a fivérétől, rám néz. – Te ott, Szívetlen Szolga!

Lucien tekintete felém rebben, egy rövid pillanatig néz; az öröm elhomályosodik arcán. Egy szempillantás alatt megváltozik. A kemény, közömbös arca jelenik meg – hercegi páncélja, amelyen oly kemény munkával tudtam csak áthatolni. A boszorkányok azt követelték, hogy kerüljem meg valahogy ezt a páncélt, és lopjam el a szívét akkor is, ha ettől az én szívem millió darabra szakad.

– Kié vagy? – kérdezi Varia.

Fáj válaszolni neki; lélegezni is fáj. A nyakamban lévő medál mintha ólommal lenne tele.

– Éjsziréné – sikerül kimondanom. – A boszorkány Éjsziréné. – Megpillantom vérrel borított kezemet; még mindig a nyelvemen érzem az ízét. Amit tettem… nem bírom elviselni a gondolatot sem, hogy körülnézzek. Ha a saját szememmel látom, valósággá válik. Hány holttest? Hány családos férfi, akiknek gyermekeik vannak, és álmaik voltak? Szétharaptam Gavik torkát, nem tudok odanézni. Nem tudom nézni.

És azt hitted, hogy elmenekülhetsz előlem, gúnyolódik az éhség. Még nekem sem tudsz ellenállni. Nézd meg, mit tettél…

Hányás bugyborog a zsigereimben, néma könyörgést fojtok el.

– Ké… kérem, Varia hercegnő! Vigyék el Lucien herceget innen… el tőlem! Mielőtt visszafordulok.

Lucien éjfekete szeme, amely alig egy órája még tele volt irántam való perzselő szeretettel, most rideg. Tekintete kifürkészhetetlen. Nem beszél, nem mozdul, rám sem pillant. Olyan, mint egy szobor.

Éjszirén boszorkánytűz kandallójának párkányán szívem az üvegedényében biztosan vérzik. De tudtam. Tudtam, hogy ez így fog végződni.

Varia rám mosolyog, szemében tiszta szánalom látszik. És mégis több mint szánalom… valami kíváncsiság, valami furcsaság.

– Mit tegyünk vele, Lucien? – kérdezi tőle Varia. – Elárulta a bizalmadat, ugye? Ennyit láttam az egészből.

Lucien rám néz. Rám néz, hála az isteneknek, hogy rám néz, de alakom nem tükröződik a szemében. Üveg vagyok, ablak, amin átnéz.

Dühös. Nyilvánvalóan dühös, természetesen az. Legszívesebben könyörögnék neki, hogy bocsásson meg, de nekem már nem lehet megbocsátani. Tudtam ezt abban a pillanatban, amikor felvettem ezt a sötét ruhát, és elszántam magam, hogy kiveszem a szívét. Nem. Tudtam abban a pillanatban, amikor először megpillantottam őt a Tavaszköszöntő Szertartáson, és egészen biztosan tudtam ezt akkor is, amikor a törvényőrökbe martam és Gavikba, aki a herceg életére tört.

Az együtt töltött időnk minden pillanatában tudtam.

Minden másodpercben felkészülhettem erre. Akkor miért van az, hogy még mindig arrogánsan reménykedem, hogy ennek a történetnek boldog vége lesz, még akkor is, ha egy tucat ember vére tapad a kezemhez?

Azért, mert önző vagy. Az éhség kősót dörzsöl a sebeimbe.

Lucien elfordul tőlem; az, hogy már a hátát látom, egy pillanat alatt az őrületbe kerget, és hirtelen összeroppan az a szakadék, amely fölött két felem tizennégy gyötrelmes napon át ingadozott, és ez a kín kettéhasít engem.

– Ne! Kérlek, ne! – kiáltok fel. – Ne menj el! Kérlek, Lucien… ne hagyj el engem!

Szavaim a levegőben csengenek.

Önző és őrült vagy, gúnyolódik az éhség. Nincs ember, aki veled maradna azok után, amit tettél.

Van egy pillanat, egy elviselhetetlen pillanat, megsemmisítő semmi, és aztán…

– Hogyan hagyhatnék el valamit, ami soha nem tartozott hozzám? – teszi fel a kérdést Lucien. Csalódott hangját hallani olyan érzés, mintha jégpenge kigyózna végig az ereimben. Tömörre fagyaszt, minden szava szúr. Csalódott bennem, abban, amit tettem, és önmagában, amiért hitt bennem. De nem vesztegeti többé az idejét rám. Egyenesen a nővéréhez fordul.

– Ki kell hallgatni.

– Mi hallgassuk ki? – kérdi Varia pislogva.

Lucien bólint.

– Meg kell tudnunk az igazságot.

Gyomrom vadul kavarog, de Varia csak felsóhajt.

– Van fogalmad arról, hogy apa mit fog tenni? Nem fogja megtűrni őt a városban, az biztos. Ez egy Szívetlen Szolga. Valószínűbb, hogy megégeti. Újra és újra.

Lucien obszidiánfekete szeme egy távoli fa irányába mozdul.

– Hacsak te nem győzöd meg. Rád hallgat, még akkor is, ha azt kéred, kímélje meg egy áruló életét.

Áruló.

Térdre rogyok. Ez vagyok neki? Áruló? Akkor miért nem követeli, hogy büntessenek meg? Miért nem követeli, hogy szenvedjek a hazugságokért, amelyeket előadtam neki, a csalásért, amellyel szorosan körbeszőttem a szívét?

Varia felsóhajt, majd lélegzetvisszafojtva nevet.

– Azt a Lucient, akit én ismertem, nem érdekelné egy áruló élete, nemhogy arra kérje a nővérét, hogy könyörögjön apjuknak az áruló életének megkíméléséért.

– Az ember változik – feleli Lucien.

– Vagy nem – vág vissza Varia. – És csak le akar fektetni egy szép nőt.

Furcsa döbbenet ébred bennem. Órákkal ezelőtt csókolóztunk a sátorban; vággyal telt, heves csók volt. Ezért olyan irgalmas hozzám? Éjszirén engem választott, hogy elcsábítsam Lucient, mert a herceg az olyan lányokat szereti, amilyen én vagyok… Még most is, azok azután is, hogy elárulták, a közelében akar tartani engem, hogy használjon, mielőtt félredob?

A herceg nem tagadja. Nem tagadja, és az arca egy pillanatra meglágyul, ökölbe szorított ujjai kiegyenesednek. Az a Lucien, akit ismertem… nem. Ő nem tenné.

De. Megtenné. Az éhség kúszik bennem. Ő is csak ember, semmi több. Ezek önző, kapzsi, kéjenc lények.

– Ez most nem a vita ideje, Varia – mondja. – Életben vagy. Menjünk haza. Apa és anya nagyon fog örülni, ha meglátnak.

– Egy pillanat! – szól Varia. – Van valami, amit előbb meg kell tennem.

Üres tekintettel nézem, ahogy odasétál Gavik maradványaihoz, köpönyege alól selyemszütyőt húz elő, amire fekete betűkkel egy szó van írva. Nem akarom elolvasni ezt a szót, semmit nem akarok csinálni, csak itt ülni, és saját nyomorúságomban rothadni; de Varia lehajol, és puha valamit emel fel; vörös és szivárog; és ekkor döbbenek rá, hogy Gavik szívét teszi abba a szütyőbe, amire a Pióca szó van írva.

– Ez egészen vicces! – szól Varia halkan nevetve. Gavik vérében térdel. – Már régóta cipelem magammal ezt a szütyőt. Évek óta nálam van. Reméltem, hogy lehetőségem lesz használni. És most eljött a lehetőség. De valahogy nem érzem valódinak – mondja Varia, és egyenesen rám szegezi obszidiánfekete szemét. – Érted, ugye? Tudod, milyen érzés, amikor régóta akarsz valamit, és már karnyújtásnyira van a lehetőség, hogy megszerezd.

– Igen – krákogom.

Felsóhajt, én pedig csak ekkor veszem észre, milyen furcsa a tekintete. Ahogyan rám néz, majdnem… mohón, mintha én valamiféle fényes érme lennék, ő pedig a varjú, aki észrevett engem a macskaköveken.

– Hadd találjam ki: a Főboszorkányok meglóbálták előtted a saját szívedet, ugye? Megkaphatod a szívedet a fivérem szívéért cserébe…

Erre hirtelen felkapom a fejemet.

– Ezt honnan…

– Onnan, hogy ismerem őket – mondja törékeny hangon nevetve.

Lucien hangja csúszik közénk.

– Miről beszélsz?

Varia egy pillantást vet rá a válla felett.

– Tudtam, hogy Gavik végül megölne engem. Nap mint nap egyre nagyobb félelmet keltett Vetrisben, bármennyire is próbáltam megállítani. És napról napra erősebb lett. Napról napra nőtt a hatalma. Okossága és ravaszsága felülmúlta az enyémet. Akkoriban apa előszeretettel hitte azt, hogy a királyi család érinthetetlen, legyőzhetetlen. De én tudtam az igazságot.

Összevonom szemöldökömet, a Gavik megcsonkított holttestéből hirtelen felvillanó fény kis híján elvakít. Varia nem pislog, szemének sötét gömbjei rendületlenül isszák a fényt, miközben beszél.

– Van egy mondás Avellben: Három ellenség azt jelenti, hogy ketten közülük barátok. Gavik gyűlölt engem. Tudta, hogy ha trónra lépek, soha nem engedném, hogy akkora hatalma legyen, amennyit apa megengedett neki. Gavik azonban a boszorkányokat is utálta. Ezért megkerestem őket – mondja. Mosolyogva néz hátra, rózsaszín ajka olyan, mint két összesimuló rózsaszirom. – Apától nem várhattam védelmet. Túlságosan bízott Gavik tanácsaiban ahhoz, hogy elűzze az udvarból. Így kénytelen voltam én megvédeni magamat.

Hosszan és halkan sóhajt.

– Örökölni akartam azt az erőt, amit boszorkány vérvonalamnak ígértek. De hogyan lenne ez lehetséges, amikor a boszorkányok iránt oly nagy gyűlölet van a városunkban? A koronahercegnő boszorkányokkal akar találkozni? Soha nem kaptam volna rá engedélyt. Több eszem volt annál, hogy apám elé álljak ezzel a kérésemmel; tudtam, hogy sosem engedné. Ezért hát meg kellett kerülnöm őt.

Felemeli kecses kezét. Mind az öt ujja mozog, annak ellenére, hogy mind az öt fából készült. Karcsú, csiszolt fakéz, zökkenőmentesen összeolvad a húsával, és úgy mozog, mintha igazi kéz lenne. Megmozdítja köntöse szegélyét a sárban, és ahol a bal lába húsának kellene lennie, ott ugyanaz a sima fa van, olyan, mintha eleven lenne, mozdulataival hajlik.

– Néhány testrésszel színleltem a halálomat. Áldozatokat kellett hoznom, hogy meggyőzzem a világot… és Gavikot… arról, hogy meghaltam.

– De… – Lucien éles vonásai megfeszülnek, sötétség húzza össze az arcát. – Az őreid…

– Ahogy mondtam, testvérem – Varia hangja elcsuklik –, áldozatokat kell hoznom.

A nemesek hetekkel ezelőtti, suttogva terjedő szóbeszéde kísért… Varia hercegnő testrészeit találták meg az úton, minden testőre meghalt. Kíméletlenül széttépve. Mintha egy egész csapat Szívetlen Szolga támadta volna meg őket. Ez azt jelenti, hogy Ő… ő ölte meg a testőreit; darabokra tépte a testüket, hogy úgy tűnjön, külső erők támadása volt.

A herceg jobban megdöbben, mint én; arca eltorzul, szemöldökét összevonva szemléli Varia hercegnő alakját.

– Nem felejtjük el őket – szólal meg újra Varia; újult erővel. – Sok mindent kihagytam, sok mindenre nem volt alkalmam figyelni, de ha azt akarom, hogy véget érjen ez a fenyegető háború, és megmeneküljön a népünk, akkor többé nem hagyhatok ki semmit. Érted, Lucien?

Gavik testén kezd elhalványulni a fény, húsa, amit fogaimmal téptem szét, a szemem láttára gyógyul össze; a lábszárak a térdhez kötődnek, bőr borítja a hasán korábban tátongó rést. Lucien, tekintetét még mindig Variára szegezve, lassan bólint.

– Igen.

A rettenet kezd fényesebben világolni, mint a kétségbeesésem. Gavik gyógyul. Szíve a szütyőben, Varia boszorkány. Ökölbe szorítom a kezemet, körülnézek, kardomat keresem. Nem találom a véráztatta fűben. Megöltem. Bosszút akar állni, ahogy én is bosszút akartam állni a banditákon, akik meggyilkoltak. Tombolni fog benne a harag, és szörnyeteg erő árasztja el.

Gavik imbolyogva talpra áll, a fény egyenként gyógyítja a csigolyáit, nyaka visszapattan a helyére. Arca ezután felém fordul; hosszú, ősz haja korbácsként csattan, minden foga hegyes, éles. Szörnyeteg karmait nyílvesszőként felém tartva céloz rám; nehéz léptei gyorsak. Karomat kapom magam elé védekezésképpen, pedig tudom, hogy ez teljesen hiábavaló; Gavik kegyetlen szeme teljesen fekete, hiányzik a fehérje. Gyűlölet árad belőle, vérszomj remeg a tekintetében, karmai áttörnek ujjbegyein, végtagjai recsegve megnyúlnak.

Förtelmes. Félelmetes.

Olyan, mint amilyen másodpercekkel ezelőtt én voltam.

– Elég! – csendül Varia hangja, de Gavik csak egyre jön felém. – Azt mondtam, elég legyen!

Csak két szó, és mégis olyan mélyen és olyan hangosan szól, hogy a mellkasomban dübörög a hang. Varia karcsú, nálam alacsonyabb nő, és mégis ezt a két szót úgy mondja ki, mintha a világot forgató erő lenne vele. A fájdalom, amire már számítottam, nem következik be.

Gavik megdermed felettem, szörnyűsége, természetellenesen magas teste egy centit sem mozdul, bár a szeme izzik, ahogy pislog rám. Varia kilép a háta mögül, és mosolyog rám. Ez a mosoly azonban valahogy túl ragyogó a körülöttünk elterülő mészárlás csataképéhez képest, és ahhoz képest, hogy egy vértől csöpögő szörnyeteg áll közvetlenül előtte.

– Én kérek elnézést. Bocsáss meg neki, tudod, milyen egy Szívetlen Szolga, amikor először döbben rá az állapotára.

Hátrapillantva Lucient látom. Kardját szorongatja, olyan erővel, hogy elfehérednek az ujjpercei; üveges szeme tágra nyílik. Döbbenten bámul. Félelem dermed az ajkára, ahogy Gavik szörnyű, megmeredt gerincét figyeli. Varia úgy parancsolt Gaviknak, ahogy Éjszirén nem volt hajlandó nekem parancsolni. Teljesen az irányítása alá vonta. Feszengve nyeldekelek, remegő lábamra emelkedek, miközben a hercegnő végignéz rajtam.

– Akkor ez eldőlt. Megtartunk téged. Apa nem fog örülni neki, de én biztosan igen…

– Zera! – csap közénk hirtelen egy hang, Malachite hangja. Megfordulok; papírbőrű, vékony alakját látom; a tisztás szélén áll, mellette botra támaszkodó, göndör hajú lány. Fione?

– Lady Zera! – kiált Fione. Mindketten futva indulnak felém. Fione arckifejezése elmosódik előttem; annyira ki vagyok merülve, hogy alig látok, de tisztán hallom, ahogy elcsukló hangon szól: – Va…Varia?

Varia mellettem áll. Mosolya úgy nő, mint a felkelő nap sziluettje a domb mögött.

A kimerültség elragad. Mintha vasbilincsek szorítanák a tüdőmet. A világ elmosódik, már csak zöld füvet látok, és Malachite hófehér bőrét, valamint Lucien és Varia éjfekete haját; nem hallok mást, csak Fione töredezett szavait. Áradnak, mint a patak vize:

– Ez valami varázslat, valami trükk, nem, ez nem lehet! Ez nem lehet! Ez nem lehet.

És már csak azt érzem, hogy valaki elkap, mielőtt áldott sötétségbe süppedek.

2.

ÚJJÁ NEM SZÜLETNI, ÚJRA

AZT GONDOLHATNÁTOK, MOSTANRA MÁR hozzászoktam ahhoz, hogy időnként furcsa helyeken ébredek.

Az igazság azonban az, hogy senki sem tud hozzászokni ahhoz, hogy egyedül ébred. Sötét pánik és teljes zavarodottság uralkodik el rajtam, amíg a koponyámban fészkelő összes agysejt a helyére nem ülepszik, és eszembe nem jut:

Zera Y’shennria vagyok; elárultam Cavanos koronahercegét.

A herceget, akinek a nővére életben van.

A herceget, aki tudja, hogy szörnyeteg vagyok.

Meg fognak büntetni minket. Az éhség nevet; valahogy csendesebben és egyenletesebben, mint valaha. Nyoma sincs annak az instabilitásnak, ami benne volt, miután megvágtak Lucien pengéjével. Végre.

Lucien hideg tekintete kísért szemhéjam mögött, szívem hűlt helyének mélysége fenyegetően tágul, mintha egészben el akarna nyelni.

Nem.

Zera Y’shennria vagyok, Quinn Y’shennria unokahúga. Sok gyengeségem van: egy jó szabású, éppen megfelelő számú fodorral díszített selyemruha, a család, a szívem, egy csésze meleg csokoládéital és egy szelet sütemény. De nem engedem meg magamnak, hogy a kétségbeesés legyengítsen.

Hirtelen felülök, gerincemet valami puha tárgy támasztja alá. Szemem lassan, módszeresen mindent befogad: plüss szőnyegek, finom függönyök; gesztenyebarna bársony és hófehér csipke díszíti a szoba minden centiméterét. Kanapén ülök, előttem mahagóniasztal, mellettem vasfa szék. Egy vázában friss liliom illatozik, mellette arany homokóra és furcsán gyerekes valódi göndör hajú, miniatűr selyemruhákba öltöztetett babák. A szoba levegőjében porszemek szállnak, mintha köd lenne; ez annak a jele, hogy a helyiséget rendszeresen takarították, de soha nem tartották alkalmasnak arra, hogy valaki itt lakjon. Egészen mostanáig.

Nem ismerem fel a szobát, de a falakat igen… Hogyne ismerném? A halvány krémszín, a pazar dombornyomású tapéta: ez a királyi palota Vetris városában. Hogyan kerültem ide? Próbálom letenni a lábamat a padlóra, de fémtárgy ránt vissza. Láncok. Valaki a hihetetlenül nehéz vasfa kanapé lábához bilincselte kezemet, lábamat.

– Hát, ez új – mondom a plafonnak. Megzörgetem a láncokat. – Biztonságos. Valahogy még tetszik is.

Ezután hallgatok, mert a mennyezet mintha kérdőn bámulna le rám, és új, mozdulatlan életem további lebilincselő másodperceit tapasztalom meg.

– Jól van, jól van! Utálom – jelentem ki.

Egész testemmel elfordulok, a párnákhoz dörgölőzök, próbálok helyezkedni. Lehet, nem vagyok elég erős ahhoz, hogy elszakítsam a láncokat, de ha át tudom fordítani ezt a kanapét…

Gyomrom lendül, amikor még egyszer utoljára nekirugaszkodok, mire a kanapé felborul, és a földre zuhanok.

A párnák fojtogatnak, köhögök és pislogok. A kanapé már felettem van. A láncok nem alatta voltak, hanem a masszív vasfa lábakba kalapálva.

A pozitívumokat veszem figyelembe, miközben bő adagokban lélegzem be a párnákból kiszabadult liba pehelytoll töretet. Még életben vagyok. Fáj a testem az erőfeszítéstől, de minden vágás és zúzódás meggyógyult. Eltűnt a Gavik kardja okozta seb a mellkasomról. Csak a kimerültség maradt a főherceg embereivel folytatott harc után.

Szilárd elhatározásom, miszerint nem adom meg magamat, hogy nem adom fel, most meginog. Gavik emberei. Testrészeik szétszórva a tisztás füvén. Hányat öltem meg? Korábban ötöt… meggyilkoltam azt az öt banditát, akik megölték a szüleimet és engem. Megesküdtem, hogy soha többé nem fogok ölni. És mégis…

Lenyelem a sajnálkozást. Egyszerre csak egy dolgot, Zera Y’shennria! Mostanra már tudnod kell, hogy nagyon nehéz bármit is jóvátenni, ha bilincsbe vertek.

Így, hogy csapdába estem, nem tudok üzenetet küldeni Y’shennriának. Ki tudja, hány óra telt el? Biztosan elég sok, több tucat, tekintve, hogy a sebeim a varázslatot elnyomó fehér higany miatt a szokásosnál lassabban gyógyultak. A fehér higanyt a hetekkel korábbi párbaj során Lucien kardjáról kaptam. Ahhoz, hogy az ilyen súlyos sebek begyógyuljanak, most, hogy Éjszirén és köztem olyan gyenge a kapcsolat… biztosan napok kellettek.

Y’shennria talán már elmondta Éjszirénnek, hogy veszett ügy vagyok. Ami azt jelenti, hogy bármelyik pillanatban összetörheti a szívemet. Társainak többségével ellentétben az én boszorkányom lágyszívű. Nem akar összetörni engem… de ő csak azt tudja, hogy az emberek elkaptak engem, és folyamatos kínzásoknak vetnek alá.

És ez… valójában nincs is túl messze az igazságtól. Az a tény azonban, hogy nem börtönben ébredtem, elég ígéretesnek tűnik. A palotában ébredni azonban bármit jelenthet. Nyilván Varia hercegnő és Lucien hozott vissza ide, hogy kivallassanak, de ez kínzást is jelenthet, ha nem vagyok együttműködő. És amikor végeznek velem, amikor Lucien végez velem, kétségtelenül megégetnek, mint mindenkit, akit az emberiség ellenségének tartanak. Az újonnan felfedezett fehér higanyon kívül az égetés az egyetlen módja annak, hogy az ember lassíthassa egy Szívetlen Szolga varázslattal táplált regenerálódását.

Még mindig forog velem a világ. Miért kérte a herceg a nővérét, hogy kíméljen meg engem, az árulót? Miért kérte, hogy folyamodjon kegyelemért a királyhoz az érdekemben?

Mert akar tőled valamit.

Az éhség visszhangzik koponyámban, mint mindig, azóta, hogy három éve Szívetlen Szolga lettem. Szörnyű, sötét hang, amely minden Szívetlen Szolgát kísért; betör az életünkbe, és kitölti az űrt, amikor egy boszorkány elveszi a szívünket, és halhatatlan vazallusává tesz minket. Csak ölni akar, csonkítani, lakmározni az emberekből. Szomorúságomból, fájdalmamból él, amit csak boszorkánymágiám tart kordában. Kétnaponta akar megtörni engem. De szavai most igaznak tűnnek. Lucien a logika embere. Az észszerű gondolkodás mintaképe. És egyetlen logikusan gondolkodó ember sem kérné meg a nővérét, hogy kíméljék meg valaki életét, aki megpróbálta őt megölni. Egészen biztosan akar tőlem valamit. Valamit. Mit akarhat tőlem most, hogy az ő szemében áruló vagyok?

A testedet.

Az akaraterőmön nyílt repedés egyre szélesebben tátong, és teljesen összetör. Most már csak ez vagyok neki? Valami, amit csapdába ejthet és használhat? Nem tudom elűzni a gondolataimból Lucien arckifejezését, ahogy végignézte szörnyeteggé változásomat, és azoknak a férfiaknak a megrettent tekintetét sem, ahogy rám bámultak, mielőtt foszlányokká téptem őket. Mindazok után. Miután megfogadtam, hogy soha többé nem ölök.

Szemembe forró könnyek gyülekeznek.

– Micsoda… micsoda fordulat – mondom elfojtott hangon. – Csapdába esni a kanapé alatt, és sírni…

Szánalmas, gúnyolódik az éhség. Jobb így.

Az éhségnek megint igaza van. Meghalni jobb, mert akkor nem kell Lucient látnom többé. Elveszett a bizalma bennem, csalódást okoztam neki. Soha nem fogom viszontlátni. Biztos vagyok benne, hogy Malachite és Fione megtudják tőle, hogy Szívetlen Szolga vagyok. Ha meghalok, nem kell látnom az ő fájdalmukat, csalódott arckifejezésüket sem. Cserben hagytam Éjszirént. Nem sikerült teljesítenem a megbízását. Nem sikerült megállítanom a háborút, pedig Y’shennriának megígértem, hogy megteszem. De nem tettem mást, csak csalódást okoztam az életemben jelen levő embereknek. Mindenkit cserben hagytam.

És ezért most meghalok.

Becsukom a szememet, keserű béke árasztja el a testemet.

Valaki a nyelvével csettint a közelemben.

– Cccc, ccc… Micsoda felfordulást csináltál!

Hunyorítok, hogy kilássak a kanapé és a padló közötti kis résen, de a bútor hirtelen felemelkedik rólam. Öt pár páncélcsizmás lábat látok. Palotaőrök. Oldalra fordítják a kanapét, a láncok felrángatnak, fájdalmasan meghúzzák végtagjaimat. De most már legalább látom, ki szólt hozzám. Maga Varia hercegnő. Fekete haja simára fésülve. Már nem az a poros utazóköntös van rajta, amelyben legutóbb láttam; ragyogó, csillogó lila öltözék öleli körül testének felnőttes íveit. Tényleg felnőtt? Annyira megszoktam halotti portréjának látványát, amelyen kamaszként ábrázolták… el is feledkeztem arról, hogy mennyit öregedett az alatt az idő alatt, amíg halottnak hitték. Pontosan öt év alatt. Sötét, csillogó szemével engem figyel, ajkán halvány mosoly. Elbocsátja az őröket.

Nincs vesztenivalóm. Már a tisztáson mindent elvesztettem.

– Ez a te szobád? – kérdezem rekedtes hangon. – Szörnyen sajnálom. Felajánlanám, hogy magam távolítom el a horpadásokat a padlóról, de nem hiszem, hogy sokáig maradok.

Varia összevonja a szemöldökét, és magas szárú lovaglócsizmájában hozzám lépdel.

– Lucien pihen, ha tudni akarod. Malachite és Fione pedig volt szíves tájékoztatni mindenről, ami eddig történt. Tudtam, hogy nagy bátorságra volt szükség részedről ahhoz, hogy egyáltalán megpróbálj bejutni a vetrisi udvarba, de nem számítottam arra, hogy humorérzéked is van.

– Semmi gond. Miután láttam, milyen az udvar, én sem számítottam semmi humorosra. Fanatizmusra? Arra feltétlenül. Szépségre? Hébe-hóba. Arra a képességre, hogy valaki két szót értelmesen össze tudjon fűzni úgy, hogy még vicces is legyen? Arra sokkal ritkábban.

– Ez igaz – fejezte ki egyetértését Varia, és lassú léptekkel körbesétált. – Felvehetnélek az udvar új bohócának. De azzal elpazarolnánk a… tehetségedet.

Visszatér tekintetébe a mohó csillogás, ahogy alaposan és megfontoltan végignéz. Fájdalmasan emlékeztet a helyzetemre: sokkal, de sokkal alacsonyabb rangú vagyok nála. Ő hercegnő, én pedig a legjobb esetben is hadifogoly vagyok. Tárgy. Test. Bármit megtehet velem, amit csak akar.

Nézem, ahogy a komódhoz sétál, és megsimogatja az egyik babát. Ujja nyomán finom por száll fel.

– Szégyelld magad, és szégyellje magát az összes boszorkány, amiért kihasználtátok a fivéremet – mondja, és könnyeden felsóhajt. – Vonakodva bár, de el kell ismernem, a legjobbat küldték a munkára. Eltalálták az érzékeny pontját, a zsánerét: szőke, magas, és vág az esze, mint a borotva. A fivérem az elejétől arra volt ítélve, hogy vágyakozzon utánad. Te pedig természetesen hagytad, hogy legyen, ami lett, mert egyszerű feladatnak tűnt. Egy megkeseredett fiatalember, fáradt és magányos. Könnyű préda az olyannak, mint te vagy.

Világos szavakkal elmagyarázza, mi az, ami nem hagyott nyugodni az elmúlt két hétben. Összerezzenek, de megpróbálok magasabban ülni a kanapé párnáin.

– Hányat…? – kérdezem, de rekedtes hangom a torkomon akad. – Hányat öltem meg? A tisztáson.

Lesöpri a port a kezéről.

– Kilenc törvényőrt.

Felsóhajtok. Tizennégy embert.

Tizennégy ember életét oltottam ki.

Több százat fogsz még megölni, jelenti ki az éhség gúnyosan.

A hercegnő folytatja.

– Furcsának találtam, hogy a fák folyamatosan tájékoztattak két emberről, akik behatoltak a tisztásomra. Egyikük Lucien volt. Őt megszoktam. Járt már ott, majdnem minden évben átkutatja azokat az erdőket.

Megszólalok. Az, hogy törékeny szavakat sikerül kimondanom, örvendetes figyelemelterelés.

– Miért nem köszöntél rá már korábban?

– Ő is ugyanezt kérdezte tőlem – mondja Varia, és megrázza a fejét. – Mintha a válasz nem lenne nyilvánvaló.

– Gavik – mondom, és felsóhajtok, amikor eszembe jut, hogy Varia a saját Szívetlen Szolgájává tette. – Hol van most?

– Nem messze – feleli a hercegnő. Rejtélyes válasz. – Mindegy is! Ezúttal egy lánnyal láttam Lucient a tisztásomon, ezért megálltam, és figyeltelek titeket. Először izgatott voltam: a bátyám végre továbblépett a gyászon, és újra képes szeretni. És akkor jött Gavik, és megtette azt az aljas lépést. És mintha a Régi Isten küldte csoda lettél volna, te megcselekedted azt, amit én nem tudtam megtenni. A felnőtté válás útján évekig gyűlöltem őt, és amiről én csak álmodtam, végre megtörtént. Sikerült kimozdítanod Vetris városából, hatalmának székhelyéről, és voltál szíves legyilkolni. Ez egyben azt jelentette, hogy nem kell tovább rejtőzködnöm. Ez az egyetlen ok, amiért egyáltalán méltóztattam meghallgatni Lucien könyörgését, hogy kérjek kegyelmet neked atyánktól… szóval az egyetlen ok, amiért ezt megtettem, az volt, hogy megszabadítottál engem, ezért távol tartom tőled apám kínzásban jártas hóhérait. Szívesen!

– Nem nekem jár az összes elismerés – mondom halvány mosollyal. – A „sikerült kimozdítani Vetris városából” rész leginkább Fione érdeme.

– Én is úgy hallottam – mondja Varia töprengő hangon, és folytatja: – Lucien… róla mindig is nagyon könnyen le lehetett olvasni, mi jár a fejében. Tudod, el volt ragadtatva tőled. Láttam a szemében a tisztáson, mielőtt ellene fordultál. De az a szív nem volt elég jó neked, igaz? Te elfogadtad, amit adott, és kocsikerék alá dobtad.

Szavai olyanok, akár a mérgezett nyilak; apró lyukakat ejtenek rajtam, belém égnek. Összerezzenek, láncaim csörrennek. Varia hirtelen letérdel mellém, felemeli az államat úgy, hogy szégyenkező tekintetemmel az ő olvadt obszidián szemébe nézzek. Ugyanúgy éget a tekintete, mint Luciené; sötét kénkő.

– Öt évig éltem a boszorkányokkal, Szívetlen Szolga. Ismerem a titkaikat. Ismerem az erősségeiket. Tudom, hogyan rángatnak zsinóron, hogy úgy táncolj, ahogy ők akarják.

A légzés fájdalmas, ahogy megszólalok.

– Sértegess csak, amíg tudsz! A boszorkányom most már bármelyik pillanatban megsemmisíthet engem. Ez volt a megállapodásunk: ha nem lépek kapcsolatba vele, akkor azt feltételezi, hogy elfogtak, és irgalomból megöl engem. Napok teltek el. Bármelyik pillanatban bekövetkezhet a halálom.

– Napok? – Az arcomba kacag. – Úgy gondolod, hogy napok teltek el?

Izomszálaim úgy megfeszülnek, mint a számszeríj húrja. Varia leejti az államat, hűvös ujjait elhúzza a bőrömről, és feláll.

– Éjszirén, igaz? Ez a boszorkányod neve?

Olyan magabiztosság van a hangjában, ami engem felettébb nyugtalanít.

– Tudtad? – A hercegnő kézbe veszi a babát, amit korábban a polcon megérintett. – Tudtad, hogy egy Szívetlen Szolga soha nem mondhatja ki hangosan a boszorkánya nevét egy másik boszorkány előtt? – Ujjait szeretettel fonja a baba hajába. – Persze, hogy nem tudtad. Ha egy Szívetlen Szolga hangosan kimondja a boszorkánya nevét, akkor lényegében engedélyt ad más boszorkányoknak arra, hogy elrabolják. A hang segítségével varázslatot hozhatunk létre a tulajdonjog átruházására. Éjszirén ezt nem mondta el neked, ugye?

Gyomrom hideg üreggé keményedik. Varia körbe-körbe forgatja a babát, mintha táncolna vele.

– Végül is mi haszna lett volna? Nem élt az utolsó boszorkányenklávéban, Windonhightban a többi boszorkánnyal. Nem, ő makacsul elvonult, és egyedül élt az erdő mélyén. Nem volt boszorkány, aki ellophatott volna téged tőle. És tudta, hogy Vetris városában egyetlen boszorkány sem maradt, aki megpróbálhatna ellopni téged. Biztosan annyira fenn akarta tartani benned azt az illúziót, hogy nem vagy hozzá láncolva. Haszontalan kedvesség volt, és végül ez pecsételte meg a sorsodat.

Varia hirtelen abbahagyja a forgást, leejti a babát. A porcelán test millió darabra törik, karok, lábak, szilánkok repülnek. Egy darab a homlokomat éri, felmetszi bőrömet, forró vér szivárog le az arcomon. De amint a vágás kettéválasztja a húsomat, varázslatos módon megjelenik az ismerős érzés, hogy a sebfelület összezáródik újra, egy szempillantás alatt. Gyorsabb, mint Éjszirén varázslata. Gyorsabb, mint bármelyik varázslat, amit valaha is éreztem. Gyomrom hideg üregében rémület burjánzik, ahogy felnézek a hercegnőre. Varia mosolyogva néz le rám.

– Gratulálok, Zera! A Nevető Lány második Szívetlen Szolgája lettél.

Három fagyott másodpercbe telik, mire az agyam a helyére zökken, és újra munkába ál. Nem napok teltek el. Azonnal meggyógyultam. Ha még mindig Éjszirén Szívetlen Szolgája lennék, akkor ez a folyamat sokkal tovább tartott volna.

– Nem! – kiáltom.

– De igen – mondja Varia türelmesen.

– Ezt nem teheted meg – vicsorgok. – A Bíbor Lady… a torony odakint… észlelt volna minden varázslatot… megakadályozta volna, hogy…

– Van valaki, aki ezt elintézi helyettem – jelenti ki csengő hangon, és közben a baba szilánkjait rugdossa. – Hihetetlen, tényleg hihetetlen, hogy az ember atyja, a király kit képes kinevezni abba a látásrontó vörös szerencsétlenségbe vezetőnek, ha az ember ugye feltámad a halálból, és könyörög neki. Mármint az atyának.

Van egy embere a varázslatot érzékelő Bíbor Lady toronyban… amit a polydiszkuszok működtetnek, és ami építése óta megvédte Vetris városát minden mágiától és boszorkánytól. Nem vagyok teljesen biztos abban, hogyan működik, de a torony érzékeli a varázslatot, az őrök pedig letartóztatják azt, akiről a torony információt ad nekik a táv-vízirat rendszeren át. A vízhajtású csőposta bonyolult rendszere a város minden szegletébe egy pillanat alatt eljuttatja az információkat és viszont. Ami azt jelenti, hogy az őrök nagyon gyorsan tudnak reagálni. Ha Varia hercegnőnek van embere a toronyban, aki elfedi a torony által adott jelzéseket, és nem továbbítja az információkat…

– Senki sem tudja, hogy boszorkány vagy? – sziszegem.

Varia önelégült mosollyal néz.

– Senki más, csak te és Lucien. De biztos vagyok benne, hogy Lucien végül elmondja a testőrének: mi is a neve? Mallory?

– Malachite – csattan a hangom.

– Ó, igen. Persze, persze. – Vállat von. – Én pedig megmondom Fione-nak, amikor eljön az ideje. De miért is beszélünk ilyen kicsinyes személyi ügyekről, amikor annyi dolgunk van? Háború fenyeget, és te segíteni fogsz nekem ezt a háborút megállítani. Ezúttal azonban úgy, hogy nem lesz semmiféle kockázatos szerencsejáték, aminek tétje a bátyám szíve. Ez sokkal biztonságosabb lesz, azt hiszem, és nem fog annyi Főboszorkány a környéken lebzselni.

Gyors léptekkel jön hozzám, kioldja karom és lábam bilincseit. Annyira el vagyok foglalva azzal, hogy megálljak elgyötört lábamon, hogy alig tudom elkapni a pamut tunikát és a lovaglónadrágot, amit felém dob. Már az arcomba csapódnak, amikor megfogom.

– Öltözz át ezekbe! Nem hagyhatjuk, hogy véres holmiban jelenj meg, és megijeszd a népemet, ugye?

Ott állok, a félelemtől bénán, a tiszta ruha varrásait nézem, és azt a vérfoltos, rongyos ruhát, ami rajtam van. Kilátszik a bőröm. Már nem Éjszirén Szívetlen Szolgája vagyok. Varia erőszakkal vette át a gyeplőt. Könnyebb volt beletörődni abba, hogy meghalok, mint azt fontolgatni, hogy a hibáimmal éljek. Ez volt az én árulásom. De most? Most kénytelen vagyok folytatni. Most szembe kell néznem azokkal az emberekkel, akiket megbántottam.

És ez sokkal félelmetesebb, mint meghalni.

– Mire vársz még? – Varia hangja hasít dermedt döbbenetembe. – Öltözz át! Mennünk kell. Dolgunk van. Ne kényszeríts arra, hogy idejekorán parancsot kelljen adnom neked!

Parancsol.

A boszorkány bármire utasíthatja a Szívetlen Szolgáját, amire csak akarja. Éjszirén soha nem alkalmazta ezt. Soha semmit nem parancsolt nekem és a többi Szívetlen Szolgájának, az imádnivaló gyerekeknek, Cravnak és Peliglinek. A fenébe… Crav és Peligli. Viszontláthatom-e őket valaha? Ajkamat rágom, kétségbeesetten próbálok koncentrálni. Varia nem Éjszirén. Láttam, hogyan adott parancsot Gaviknak. Én fájdalmat okoztam a fivérének. Elméletileg megparancsolhatná, hogy ugorjak magas szikláról egy tucat éhes cápa pofájába, és nem lenne más választásom, mint engedelmeskedni a parancsnak.

Végtagjaim lassan mozdulnak, mint a berozsdásodott fogaskerekek. Levetem magamról a rongyos fekete ruhát, magamra húzom a tunikát és a lovaglónadrágot. Az arany szívmedál még mindig a nyakamban lóg. Nehéz és valahogy megnyugtató, ahogy a kulcscsontom fölé simul. Nem vagyok benne biztos, hogy működik-e, vagyis lehetővé teszi-e, hogy több mint másfél mérföldre eltávolodjak a boszorkányomtól, de önmagában az, hogy a nyakamban van, furcsa erőt ad; mintha egy kicsit felmelegítené hideg, félelemtől dermedt csontjaimat. A boszorkányom új, az életem bizonytalan, de a nyaklánc megmaradt.

Már fel vagyok öltözve, amikor hirtelen belép egy őr, és kezembe adja atyám rozsdás kardját. Elég megpillantanom a málló fémmarkolatot, máris könnyebben lélegzek. Ez az utolsó tárgy, ami megmaradt a szüleimtől, és itt, a régi világom végén és az új világom kezdeténél nem is kívánhatnék semmi erősebb támaszt.

Átveszem tőle, övemre tűzöm. Ettől kétszeresen védettnek érzem magam, még akkor is, ha tudom, hogy ez üres illúzió. Varia az ajtó közelében álló fekete, fűzős csizmára mutat; felveszem, szorosra fűzöm, szemem sarkából őt néztem. Amikor csomót kötök a fűzőre, ő azonnal elindul az ajtó felé, és int, hogy kövessem.

A palotának másképpen kellene kinéznie – ugyanúgy, ahogy az életemnek is másmilyennek kellene lennie –, de nincs változás. A holdfény ugyanúgy árad be az ablakokon, ugyanúgy terül el az elegáns vörös szőnyegen és a lándzsát tartó, félmeztelen nők márványszobrain. Minden ajtó előtt őr áll, és az őrök ugyanúgy meghajolnak a hercegnő előtt, ő pedig tökéletes, fenséges bólintással köszönti őket, mintha nem lett volna öt évig távol. Aggódó pillantásokat vetnek rám – Lady Zera Y’shennria a hercegnővel? –, de nem kérdőjelezik meg a döntését. Varia előttem lépdel, és lábam mereven igyekszik lépést tartani vele, még úgy is, hogy gondolataim körbe-körbe járnak.

– Természetesen megmondtam apámnak, hogy Szívetlen Szolga vagy – mondja a hercegnő halkan. – Apám pedig elrendelte, hogy ezt az információt szigorúan titokban kell tartani; nem szivároghat ki, nehogy pánik törjön ki. Azt is elmondtam neki, hogy a boszorkányod mindenképpen életben akar tartani téged, és biztosítottam, hogy nem oszthatod meg vele Vetris titkait. De biztos vagyok benne, hogy valamikor ki fog kérdezni téged Gavik halála miatt. Természetesen nem mondasz neki semmit.

– Nyilván nem ismersz – vágok vissza. – Hírhedt fecsegő vagyok. Megmondom neki, hogy boszorkány vagy. Még akkor is, ha parancsot adsz nekem, hogy…

– Nem fogom megparancsolni neked, hogy maradj csendben – mondja könnyeden. – Nem lesz rá szükségem. Senkinek sem fogsz mondani semmit, legkevésbé az apámnak.

Rejtély, hogy mitől olyan biztos ebben. Hogyan lehet ilyen biztos ebben? Tudja, hogy tudok Zokogni? Reginall – Y’shennria komornyikja és a Naptalan Háború veteránja – megtanított nekem egy technikát, amelyet a Szívetlen Szolgák fejlesztettek ki a háború alatti nehéz helyzetükben. Egy maroknyi Szívetlen Szolga sikerrel állt ellen boszorkányaik parancsának, hogy harcoljanak és öljenek. Ezt a technikát Zokogásnak nevezték, mert ez idő alatt vérkönnyek csorogtak a szemünkből. Még ha csak átmeneti időre is, de ez elnyomja az éhség hangját. Teljesen. Nem tompítja, mint a nyers szervek evése, hanem egészen kiiktatja.

Ez teljesen felszabadítja a Szívetlen Szolgát; lehetővé teszi, hogy azt csináljon, amit csak akar, függetlenül attól, hogy mi volt a parancsa, mit kellett volna megtennie, és nem irányítja az éhség fanatikus, vérszomjas hangja. Ezzel lehet egy Szívetlen Szolga a leginkább hasonló az emberhez úgy, hogy nem kapta vissza a szívét. Zokogtam akkor éjszaka a tisztáson, amikor szörnyű alakom megölte Gavikot, az embereit és aztán Lucien ellen fordult. Sikerült Zokognom, és irányítanom a szörnyeteget, mielőtt az megölte volna a herceget.

Varia vajon látta, hogy azt tettem? Reginall elmondta, hogy a boszorkányok a Naptalan Háború idején nem vették jó néven, hogy Szívetlen Szolgáik megtanulták, hogyan tudnak dacolni az ő akaratukkal. Azokat, akik képesek voltak Zokogni, mind megsemmisítették: boszorkányaik összetörték szolgáik megőrzött szívét, és ezzel a Szívetlen végleg elpusztult. Ha nem akarok úgy járni, mint ők, akkor nagyon óvatosan kell kijátszanom a kártyáimat.

Majdnem megtorpanok. Vajon tudok még Zokogni? A Zokogásnak két része van: az egyik a gondolatok belső megnyugtatása, az elme megtisztítása, a másik a külső feltétel, vagyis hogy tiszta, fehér higany pengével kell vágást ejteni a testünkön. Éjszirénnel volt régi kapcsolatom meggyengült abban a pillanatban, amikor Lucien a párbaj alatt véletlenül megvágott engem a fehér higany pengéjével. A Varia és köztem lévő kapcsolatot azonban nem gyengítette meg a varázslatot elnyomó fehér higany. Ez a kapcsolat erős és élénk.

Gyomrom összerándul, amikor túlságosan is ismerős ajtók mellett haladunk el: a bankett-terem, a trónterem, a gyönyörű színes üvegablakos Idő Csarnoka és az előcsarnok. Lucien vonzó illata érződik mindenhol, emlékek árnyékai abból az időből, amikor először (valójában másodszor) találkoztunk. Ezek olyan helyek, ahol más voltam, nem szörnyeteg, aki úgy tesz, mintha ember lenne. Lucien akkor elviselt.

Akkor szeretett engem.

Idegeim törött üvegen súrlódnak – testem két teljes hetet várt ebben a palotában, hogy most szidalmazzák és gyűlöljék, mert a titkom kiderült. Folyamatosan pásztázom a környezetemet, rosszul vagyok a gondolattól, hogy Lucient bármelyik sarkon, bármelyik pillanatban megláthatom. És ő is megláthat.

Mennyire gyűlölhet most engem!

Ő az a férfi, akiért ide jöttem, akiért szívem hűlt helye lüktet, és ő gyűlöl engem.

Ez a gondolat ádázabb őrületbe kerget, mint az éhség. Göcsörtös ujjaival nyúl értem, de én minden igyekezetemmel figyelem a márványszobrok ívét, a nagy szőnyegek minden szálát, a vázákban álló, kifogástalanul gyönyörű melegházi virágok minden szirmát. Az Új Isten, Kavar képe sötéten néz le ránk az éjszakában; hosszú kezében a mérleg megbillent, az isteni arany bőrére tetovált több száz szempár figyel engem, mintha azt mondaná: Az igazságszolgáltatás elől nincs menekvés. Vezekelned kell azért, amit tettél.

Tizennégy ember. A kezem minden ujjára egy és még négy.

Varia az előcsarnokra mutat, a gigantikus tölgyfa bejárati ajtóra, amit az őrök nyitva tartanak. Az ajtó előtt, a nagy lépcső alján feketével díszített hintó vár.

– Siess! Van valami, amit szeretném, ha látnál – mondja, és előreterel. Elsuhan mellettem, szoknyáját felcsippentve ereszkedik le a lépcsőn. Minden lépése olyan tökéletes, annyira megfelel az udvari etikettnek, hogy tudom, ha ezt látná, még Y’shennria is le lenne nyűgözve.

Y’shennria.

Itt hagyott téged megrothadni, vicsorog az éhség. Elhagyott téged, hogy a saját bőrét mentse.

Szívem hűlt helye fáj, ahogy beszállok a hintóba. Varia kimért, elegáns testtartással ül. Vele szemben kushadok. Nem hibáztatom Y’shennriát, amiért itt hagyott Vetrisben, teljesen egyedül; de legszívesebben őt okolnám. Legszívesebben dühöngenék és sikoltoznék ettől a végtelen igazságtalanságtól – hiszen én csak a szívemet akartam visszakapni. Kudarcot vallottam. Miért kell szenvednem, miért kell így tovább élnem, megint boszorkányhoz láncolva? Lényem egy része dühös. Egy másik része azonban csontig hatoló félelemben reszket. És nem akarok egyedül lenni.

Éjszirén, Crav, Peligli… Hol vagytok most? Találkozunk-e még valaha?

Felnézek Varia halványan mosolygó arcára. Dús fekete haja csillog a holdfényben. Elfordítja a tekintetét az ablakról, rám néz, mosolya kiszélesedik. Nyugodt. Elégedett. Minden mozdulatának, gesztusának ura. Ő irányít. Teljesen az ellentétem.

A város sem különbözik attól, amilyennek akkor láttam, amikor elhagytam. Minden ereszen és esőcsatornán vasból készült talizmánok forognak és pörögnek az éjféli szélben: félhold, rajta keresztben három vonal. Kavar szeme. Az emberek istene még itt is figyel. Kavar templomának tornya magasodik a sikátorok és utcák fölé, ahogy áthaladunk rajtuk; a kocsmákból hazafelé tántorgó részegek némelyike himnuszokat énekel, mások pajzán dalokat kornyikálnak.

Bármit is akar megmutatni nekem Varia, az nem a város szívében van. Meglátásom szerint a hintó a Déli Kapu felé tart. Olajmécsesek szabálytalan sora áraszt halvány fényt, elfojtott beszélgetés halk zsongása hallatszik, ahogy a kereskedőkaravánok hajnali indulásra készülnek. A hercegnő egész úton hallgat, amíg a kocsi hirtelen meg nem áll a kapunál.

– Megérkeztünk. – Int nekem, hogy szálljak ki. – Próbálj a lehető legjobban viselkedni!

– Ó, mindenesetre igyekezni fogok – mormolom, és kinyújtom a lábamat. – És minél jobban próbálkozom, annál nagyobb az esélye, hogy kudarcot vallok.

Az álmos tömeg szinte azonnal körülvesz minket, és miközben átnyomulunk a sokaságon, egy pillanatra megragadják a figyelmemet a Déli Kapu hatalmas vasöntvény ajtói. Tíz, nem, húsz, illetve harminc fényes páncélú törvényőr áll mereven a fehér falon, amelybe a kapu ékelődik. Olyanok, mint a keselyűk, ahogy az alattuk kavargó tömeget nézik. A Vetris városát körülvevő fal távol tarthatja a boszorkányokat és a banditákat, a törvényőrök azonban bent tartják az embereket.

Elmém rövid ideig azt mérlegeli, hogy elmeneküljek. Még ha valami csoda folytán fel is tudnék mászni a falon úgy, hogy azt harminc lándzsás őr vigyázza, Varia biztosan megállítana. Paranccsal. És már nem vagyok biztos abban, hogy tudok Zokogni. De ha nem futok el…

Szembe kell néznem Luciennel. Fionéval. Malachite-tal. Szembe kell néznem velük úgy, hogy árulónak tartanak. Mert valójában az vagyok. Gyilkos. Hazug.

Minden idegszálam menekülni akar. Nagyon közel van a fal melletti állványzat. Tudnék futni. Úgy tudnék sprintelni, mintha az életem függne tőle…

Varia észreveszi, hogy lemaradok, hátrafordul a tömegben. Ha az emberek fel is ismerik, ennek senki nem adja jelét. Hogyan ismernék fel? Öt év telt el azóta, hogy legutóbb látták. Azóta fiatal nő lett, büszke és erős.

– Gyerünk! – sürget. – Dolgunk van.

Lassan hátrálok tőle, lábam az állványzat felé mozdul. Meg kell próbálnom. Nem tudok szembenézni Luciennel. Most nem. Most még nem, amikor szörnyetegnek tart. Lehet, hogy Varia blöfföl, lehet, hogy csak hazudja, hogy ő az én új boszorkányom, az egész tulajdonátruházást, és felugorhatok arra az állványra. Az egyetlen dolog köztem és a szabadon futás között az a fehér fal lehet és a belőle kiálló faékek.

– Ne tedd! – Varia hangja egyre keményebbé válik. – Zera, figyelmeztetlek.

– Micsoda? – kérdezek vissza gúnyosan. – Attól félsz, hogy nem is vagy a boszorkányom? Félsz, hogy megszökök?

Sarkon fordulok, de rögtön megdermedek a szavától.

– Kövess!

A hangja csak a hatás fele. A másik fele egy sötét, mély, zsigeri tónus, amit túlságosan jól ismerek, amely valahol lényem mélyén vibrál és visszhangzik. Varia és az éhség ugyanazokat a szavakat mondja ki egyszerre, és a hang – a jelentése – úgy folyik át rajtam, mint a jeges folyóvíz. Ledermedek tőle. Követem. Követni fogom őket – őt és az éhséget –, amíg erőm lesz, amíg egyszer majd nem tudom tovább követni.

Megint sarkon fordulok, ezúttal Varia felé, és úgy érzem, mintha a testemen kívül lennék, mintha felette lebegnék, és úgy figyelném magam, akárha színpadon játszanék; nézem, ahogy engedelmesen lépkedek a hercegnő után, egyre mélyebben és mélyebben a tömegben.

Valóban az én boszorkányom.

Csizmám minden egyes koppanása a macskakő burkolaton úgy lüktet bennem, úgy hatol a testembe, mintha szörnyű, elkerülhetetlen dobpergés lenne.

Varia d’Malvane, Cavanos hercegnője – a Nevető Lány – az én új boszorkányom.

3.

A FEHÉR WYRM ÉS A VASBESZÉLŐ

SOKAT TUDSZ A RÉGI VETRISRŐL, Zera? – kérdezi Varia hercegnő, amikor a Déli Kapunál tolongó tömegből kijutunk oda, ahol a város macskaköves burkolatának széle találkozik a fehér fallal, amely a tulajdonképpeni Vetrist körbeöleli. Hatalmas tömegével a város fölé magasodik, dermesztő fényben izzik a három hold alatt, de szemem alig tudja felfogni szépségét, mert a lábam irányíthatatlanul visz Varia nyomában.

A parancs hatása alatt továbbra is képes vagyok önállóan mozgatni az arcomat és a nyakamat. Testem többi része azonban olyan, mintha elzsibbadt volna, mintha az izmok, amelyeket én mozgatok, valójában nem is a sajátjaim lennének. Érzem őket mozogni, de mégsem érzem őket úgy, mintha én irányítanám a mozgást. Egyszer berúgtam; olcsó forralt mézsört ittam, amit Éjszirén főzött a kunyhója mögött, és az az érzés hasonlít a legjobban ehhez. Itt vagyok, de mégsem vagyok itt. Tudatomnál vagyok, de nem tudok mást tenni, csak az ajkamat rágni, és engedelmeskedni. Legszívesebben a világ minden sértését dobálnám rá, de a félelem kezdi legyőzni haragomat. Mi van akkor, ha örökké az ő uralma alatt maradok?

A hangszálaim legalább szabadok; apró kegyelem. Nem vagyok biztos abban, hogy mit tennék, ha nem tudnék folyamatosan hangot adni hibátlan és aggálytalan véleményemnek.

– Nem – felelem.

A hercegnő megáll a falnál egy sárgaréz ajtó előtt. Az ajtó mindkét oldalán komor arcú törvényőrök állnak. Soha nem voltam még ilyen közel a falhoz, legalábbis nem a város felőli oldalán, ezért meglepődöm, hogy egyáltalán vannak rajta ajtók. Most, hogy belegondolok, talán ezeken az ajtókon át jutnak fel az őrök a fal tetejére járőrözni. Az egyetlen állványzat a Déli Kapunál nem lenne elég ahhoz, hogy minden őr azon közlekedjen.

Varia hercegnő megköszörüli a torkát, és halkan, de világosan szól.

– A Nevető Lány kér bebocsátást.

Nincs időm megdöbbenni azon, hogy ezeknek a törvényőröknek a boszorkánynevén mutatkozik be. Talán nem tudják, hogy ez a boszorkányneve. Lehet, hogy nekik ez csak egy jelszó. A törvényőrök azonnal vigyázzba állnak, és eltávolodnak az ajtótól. Átengednek minket.

Varia kinyitja a nyikorgó sárgaréz ajtót, belép, én pedig minden irányítás nélkül követem; visz a lábam a túloldali homályba.

Az őrök felé nyújtom a nyakamat.

– Ő egy bosz…

Varia azonnal megragadja a csuklómat.

– Ha valaha vissza akarod kapni a szívedet, senkinek sem mondod el, hogy boszorkány vagyok.

A szívemet? Ezzel… Ezzel most a mézesmadzagot húzza el az orrom előtt? Vagy valódi ajánlat? Ha visszakapnám a szívemet, örökre kiszabadulhatnék a szorításából, és elmenekülhetnék az éhség elől is. Csakis azért jöttem Vetrisbe, csakis azért árultam el a herceget, hogy visszakaphassam a szívemet. Minden egészen addig a pillanatig a tisztáson… a szívem visszaszerzéséről szólt.

A hercegnő becsukja mögöttünk az ajtót, feltűnő mosollyal néz az őrökre. Nincs parancs rajtam, hogy ne mondjak semmit, de a puszta esély, hogy visszakaphatom a szívemet, mozdulatlanná teszi nyelvemet. Láncnál erősebb, amivel magához köt. Fogoly vagyok a saját testemben.

Próbálok nem gondolni rá. De mint mindennel, amire az ember próbál nem gondolni, ezzel is az a helyzet, hogy hirtelen csak erre tudok gondolni, semmi másra. Bármit megparancsolhatna nekem, és én tehetetlen lennék a parancs ellen. Tehetetlen. Istenek, hogy én mennyire utálom ezt a szót! Kiszív belőlem minden reményt, az éhség pedig újra és újra kacag.

Tehetetlen, tehetetlen, gúnyolódik. Egyszerűen add fel!

Nem. Kell lennie valaminek, amit tehetek. Kell legyen valami kiút. És ha a kiút az, hogy befogom a számat, és senkinek nem mondom el, hogy boszorkány, akkor hát legyen. A gondolat, hogy további három vagy még több évig éljek Szívetlen Szolgaként, egyszerűen elképzelhetetlen. Alig bírtam ki ezt az állapotot az erdőben, amikor ott volt Crav és Peligli megnyugtató jelenléte, illetve egy boszorkány, aki nem tartott parancs alatt engem. Nem fogom tudni megőrizni a józan eszemet, ha megint ilyesmin kell keresztülmennem, ezúttal teljesen egyedül.

Akármi is az ára, muszáj megszabadulnom.

Egyre hangosabb, egyenletes, ritmikus vízcsöpögést hallok; szemem gyorsan alkalmazkodik a sötétséghez; a fal belseje barlangszerű, végeláthatatlanul hosszú járat, mintha kígyó feküdne a horizont felett. Az alagutat kitámasztó bordaszerű sárgaréz tartógerendákhoz fehér higany lámpásokat rögzítettek. Vízvezeték fut a padlón, mindkét oldalon rácsos fémjárdák szegélyezik, és a lámpák fényénél látom, hogy az évek folyamán az állandó nedvesség a sárgaréz fémfelületeket élénkzöld patinával vonta be.

Varia megfordul, arckifejezése kifürkészhetetlen; a rácsos járda jobb oldalán biztos léptekkel halad, mintha már legalább ezerszer lett volna itt. Talán igen. Hiszen Vetris városában nőtt fel. Lábaim visznek, botlás nélkül követik, még akkor is, amikor fejemet jobbra-balra forgatva körülnézek. Az őrök a falon belül is járőröznek; fel-alá menetelnek a rácsjárdán. Páncéljaik között időnként egy-egy barna köpönyeges polydiszkusz alakját pillantom meg. Egy ilyen hatalmas fal kétségtelenül gondos karbantartást igényel.

– A Régi Vetris; ez volt Cavanos királyságának neve ezer évvel ezelőtt – mondja a hercegnő élénk, szinte vidám hangon. – A Ködös kontinens; a Görbe-óceántól, az Északi-szorosig, a Vadvihartól az Avelli-tengerig. Ez volt a világ legnagyobb királysága.

– És még azt mondják, hogy a boszorkányok nem bánnak jól a Szívetlen Szolgáikkal – jegyzem meg. Hangom visszhangzik a magas fémplafonról. – És tessék, itt vagy te, és ingyen, unalmas történelemórát tartasz nekem.

Mintha meg sem hallotta volna.

– De a Régi Vetrisnek, ahogy mi ismerjük… a birodalomnak, amely ezt a várost felépítette… nem csak emberek voltak a lakói. Egy ekkora és ilyen erős falat mi még mindig nem vagyunk képesek felépíteni. Tudod, miért van ez?

– Varázslat, ugye? – Erős szusszanással kifújok egy idegesítő hajszálat az arcomból, kezemet mereven magam mellett tartom. – Az emberek és a boszorkányok építették a Régi Vetrist, és harmóniában éltek együtt.

A hercegnő válla felett hátrapillant rám.

– Ezek szerént mégis okosabb vagy, mint egy iskolás.

Hirtelen megáll egy másik sárgaréz ajtó előtt. Kinyitja. Végtelen mély sötétségbe vezető csigalépcső tárul fel. Egy csepp félelem nem sok, annyi sem látszik rajta, amikor rálép, és testem vakon követi, szorosan a nyomában lépdelek a parancsnak megfelelően. Ahogy lefelé ereszkedünk a csigalépcsőn, egyre sötétebb lesz, de Varia nem kínál fényt, és úgy tűnik, hogy a sötétben is biztos lábakon jár; egyszer sem botlik meg. És én sem.

– A boszorkányok gyűlölik az embereket – cseng a hangja. – Az emberek gyűlölik a boszorkányokat. Apám és a Főboszorkányok olyan ősi gyűlöletbe merültek, hogy el sem tudjuk képzelni, milyen messzire nyúlik vissza ez az ellenérzés… – Elhallgat. Lépteink nyersen visszhangoznak. – Apám hamarosan háborúba megy. Mindegy, hogy elvitted-e a bátyám szívét a boszorkányoknak vagy sem, apám akkor is háborút indított volna; ennyit még én is tudok. Az apja is háborúzott, ahogy előtte a nagyapja is. A boszorkányok elleni küzdelem ad célt Cavanos népének. Ezen alapul az összes hagyományuk, a vallásuk, a kultúrájuk. Helkyris a tudást tiszteli. Avell a szépséget. Cavanos a háborút. Gyilkolásra alapította létét.

Nevetése hidegen, vigasztalanul cseng.

– Bár a boszorkányok ma már kevesen vannak, egykor nagy hatalmuk volt. Az emberek nem mindig üldözték úgy a boszorkányokat, mint most. Száz évvel ezelőtt az emberek nagyon is a vesztes oldalon voltak. A boszorkányok is a háborúra alapozták a létüket, csak másképpen. Kémeket telepítettek az emberek közé. Új, szörnyű varázslatokat találtak ki, amelyekkel ölni, sebezni és mérgezni lehet. Megtalálták a módját, hogy városaikat olyan magasra építsék, és úgy elrejtsék, hogy az emberek soha ne találják meg őket. Olyanok, mint két kígyó, akik egymás farkát harapják. Most már tudom; mert már mindkét világban életem.

Megfájdul a térdem, annyi lépcsőn lépdelünk le, de a lábam még mindig működik; a parancs hajtja, a parancs pedig nem törődik azzal, hogy nekem fájdalmam van. Végül, talán újabb ezer lépcsőfok után egyenes kőpadlóra érünk. Már alig látom a hercegnőt… úgy sem látom, hogy a szemem már alkalmazkodott a sötéthez. Azt azonban hallom, hogy a csizmája már nem kopog. Megáll. És megszólal:

– A Régi Vetris megalakulása előtt Cavanos évkönyvei tele voltak az emberek és boszorkányok közötti háborúkról szóló történetekkel. Tehát óhatatlanul felvetődik a kérdés: vajon mi lehetett az, ami arra kényszerítette ezeket a halálos ellenségeket, hogy összefogjanak, és fallal körülvett városokat építsenek? Együtt. Mi kényszeríthette őket az együttműködésre? Miért építettek közös birodalmat, ahelyett, hogy szétszaggatták volna egymást?

Tudom a választ. Mindenki tudja a választ, aki az elmúlt ezer évben könyvet vett a kezébe. A sötétség olyan mély körülöttünk, hogy akár csukva van a szemem, akár nyitva, nem látok különbséget. Csak a csöpögő víz hangjaira kell hagyatkoznom, illetve egy új hangra is: mély, hangzatos ritmus, a falakról visszhangzik, és minél lejjebb érünk, annál hangosabb. Talán valami polydiszkuszok alkotta szerkezet búgása? De ez nem magyarázná meg, miért nincsenek itt lent lámpások.

Még néhány másodpercig haladunk csendben, aztán fokozatosan hallunk mást is: csoszogás, páncél halk csörömpölése és halk, érdes hangok. Celeon-hangok; semmivel sem téveszthetők össze. Doromboló sziszegés. Öt, tíz… legalább egy tucatnyian lehetnek körülöttünk. Királyi testőrök, talán?

Vannak celeon törvényőrök, de a legtöbbjük közvetlenül a koronát szolgálja. Teljesen észszerű; ők ebben a sötétségben is látnak. Csupa izom lények, képesek élesen hallani és látni még a fény teljes hiányában is. A celeon macskaszerű, gyíkszerű emberfaja. Egykor érző lények voltak. De egy balul sikerült kósza varázslat után elgondolkodtak. Azóta mély gyűlölet alakult ki bennük a boszorkányok iránt, helyettük inkább az emberekkel léptek szövetségre. Azok, akik idelent vannak, nem biztos, hogy tudják, hogy Varia boszorkány. Valószínűleg csak a királyi d’Malvane család tagját látják benne, akinek engedelmeskedni kell.

Varia biztosan megállt, mert a lábam hirtelen nem mozdul.

– Felség – szól egy celeonhang. – Nem tudtuk, hogy ilyen hamar jön. Yorl a megfigyelőszinten van, méretet vesz a fenevadról. Felhívhatom, ha…

– Még nem lesz rá szükség – szakítja félbe Varia. – Pihenj! Szólok, ha szükségem van rád.

Egy másik csörgő csoszogás visszhangzik minden irányból. Az összes celeon egyszerre csinál valamit. Meghajolnak?

– Ahogy óhajtja, felség.

Újfent csörömpölés hallatszik, lépések haladnak el mellettem, kicsit távolabb. Varia hercegnő hirtelen megragadja a csuklómat, hangja közvetlenül a vállam felett lebeg. Éneklő hang.

– Nem válaszoltál a kérdésemre, Zera. Szerinted mi késztethette az embereket és a boszorkányokat oly sok évvel ezelőtt arra, hogy együttműködjenek, és megalapítsák Régi Vetrist?

Agyam dübörög a koponyámban, a sötétséget támasztó, nehéz, zengő ritmust lükteti. Ez nem valami szerkezet. Túl nagy. Úgy hangzik mintha… élőlény lenne. A celeon egy bizonyos „vadállatot” említett. Varia kérdése… vadállat a sötétben. De az egyszerűen nem lehetséges…

Varia hangja halknak, távolinak tűnik, ahogy rámordul valakire:

– Nyissák ki a kaput!

– Bocsánatot kérek, felség, de… biztos benne? – kérdezi egy másik, meglehetősen ideges celeonhang. – Most ébredt fel, és nagyon éhes.

– Tegyék, amit mondtam – reccsen rá Varia. – Nyissák ki a kaput!

Fém csikorog, valami nehéz tárgy kezd felemelkedni; olyan borzalmas a hang, hogy kis híján kiugrom a bőrömből. Karomon feláll a szőr, egész testem libabőrös. Hirtelen valami hatalmas test rázza meg a földet, megremegnek a csontjaim, és ha nem lennék halhatatlan, egészen biztosan ez lenne az a pont, amikor összepisilem magam. A bűz rögtön megcsap; a rothadó halál, poshadt vér szagának hulláma az áporodott levegőben. Pikkelyek súrlódnak kőhöz.

Hirtelen, bár túl későn, rám tör a szörnyű felismerés… az a ritmikus hang légzés hangja. Olyan harsányan zúg a fülemben, mintha vízesés mellett állnék. Nem, ez nem lehetséges, ilyet elképzelni sem lehet. De egy halk, rémült hang cseng a fejemben: ha Gavik évekig tartott egy ilyen lényt a Keleti Folyó Torony alatti alagútban…

Lábam előre visz, gondolkodás nélkül, bábuként követem Variát úgy is, hogy a félelem a torkomba kúszik, és próbál visszatartani. Szemem hirtelen halvány fényt érzékel; a fény Varia egyik fa protézisujjából ered. Láng. Kis glória. Narancssárga lumineszcencia, élénk erővel támadja a sötétséget. Ennél a fénynél szemem sarkából hatalmas acélkapu egy szakaszát pillantom meg, és földes padlót, ami mintha az örök sötétségbe terjedne. Aztán a halvány láng felfed valamit a földön, ahogy Varia előrehalad: hihetetlenül mély és hihetetlenül hosszú karcolásnyomokat látok.

Légzésem olyan felszínes, oly szapora, hogy az már fáj. Ez nem lehet…

Valami csusszan a sötétben a láng hatókörén túl. A pikkelyek súrlódó hangja egyre hangosabb. Hatalmas. Hallom, hogy milyen hatalmas; hallom, hogyan mozdul el a levegő, hogy helyet adjon neki. A ritmikus légzés azonnal leáll, és az enyém is. Gyorsan mozgó, nehéz léglándzsa suhan el előttem, olyan gyorsan, hogy látom, amint a porfelhők görbülnek előtte, és aztán a fény egy pofára vetül.

Fogak. Több száz fog. Több ezer.

Hasonszőrű szörny, állapítja meg az éhség szinte kéjes örömmel.

Hasításra való recézett fogak; mindegyik nagyobb, mint az egész karom. Vastag nyálszálak csöpögnek róluk. A fogakhoz villás nyelv csapódik, a tűz fényét ízleli. És ez nem az egész száj… annak csak egy kis része, egy hatalmas, farkaspofaszerű fehér állkapocs alsó sarka… Variát és engem így is kényelmesen, egészben le tudna nyelni ebben a pillanatban. Nem vagyok képes gondolkodni; csak annyit tehetek, hogy megkövülten nézem, ahogy Varia sötét szemével nyugodtan szemléli az állkapcsot, alig három lépésnyire előtte állva. A rothadó hús és bomló zsigerek forró, nehéz szaga felerősödik, ahogy a lény lehelete eláraszt minket. Ki-be, ki-be szuszog. Mint az árapály.

– A válasz a kérdésemre, Zera! – követeli Varia következetesen, teljesen nyugodt hangon, és azt figyeli, ahogy az agyarakról egy nála nagyobb nyáltócsa loccsan a földre. A tűzláng fénye pislákol nyugodt arca előtt. – Mi ez? Mi volt az, ami miatt az emberek és a boszorkányok újra egy zászló alatt egyesültek? Nem is tudom. Annyira szórakozott vagyok.

Összeszorított fogaimon keresztül egyetlen szót sikerül rekedtes hangon kipréselnem.

– Egy… egy v… valkerax.

A hercegnő bátrabb, mint bárki a világon.

Például azért, mert háromlépésnyire áll egy ivarérett valkeraxtól, és egy rebbenésnyi rémület sem látszik az arcán.

Elszántnak, büszkének tűnik, mintha az lenne élete legnagyobb vívmánya, hogy csapdába ejtette ezt az óriási szörnyet idelent. Olyan, mintha gyerekként azt mutatná meg nekem, hogy milyen különösen szép bogarat fogott, vagy milyen érdekes folyami követ talált.

– Ne félj, Zera! – mondja, és halkan felnevet. – Biztosíthatlak… a legerősebb főzetekkel nyugtatják, amit egy polydiszkusz előállítani képes, a legfrissebb allanthas rúnák tartják vissza. Ha Gaviknak volt valami haszna, akkor az éppen az, hogy pontosan leírta nekem, hogyan kell egy valkeraxot életben tartani egy csapdában úgy, hogy ne harapja le a fejemet.

A sötétség miatt sehol nem látok faragott allanthas rúnákat, de a tudat, hogy valahol a közelben vannak, egy kicsit enyhíti félelmemet. Az allanthasok – Malachite népe, akik a föld alatt, a Sötét Mélységben élnek – az egyetlen népcsoport, akik tudják, hogyan kell harcolni a valkeraxok ellen, hogyan kell távol tartani őket maguktól. Hiszen ezt így felváltva már vagy ezer éve csinálják. Annak alapján, amit Malachite közel egy héttel ezelőtt mondott nekem, az allanthas rúnák távol tarthatják a valkeraxot egy helytől vagy egy meghatározott helyre korlátozzák a mozgásukat úgy, hogy a valódi nevükkel kötik röghöz őket.

– Hogyan? – kérdezem zihálva, és rémülten nézem, ahogy az állkapocs eltűnik a tűz fényéből, a pikkelyek hangos súrlódásából és a légzés folytatódásából arra következtetek, hogy a valkerax odébb állt. – Hogy voltál képes…

Földrengető dübörgés hallatszik, az összes kavics rázkódik a földön. Varia és én egyszerre rezzenünk össze. Megkönnyebbülten érzem, hogy a hercegnő hátralép – nesztelen, puha lépéssel, amiből arra következtetek, hogy még ő is fél ettől a lénytől –, átlép a nyitott vaskapu küszöbén. Utána én is. Testem remegve, mohón követeli a menekülést. A kapu csikorogva bezárul mögöttünk.

– A hogyan most egyáltalán nem fontos – hördül fel Varia; arca az ujj varázstüzében sápadtabbnak tűnik, de ugyanolyan komoly és nyugodt, mint volt. – Szeretném, ha a „mi” kérdésre összpontosítanánk.

Feszengve nyeldeklek, áporodott levegőt szívok a tüdőmbe.

– Mint a „mi a Kavar véres szemgödrét tervezel ezzel a valamivel?” esetben?

– Pontosan. Yorl! – szól valakihez a sötétben. – Mit kezdjünk ezzel a valamivel?

Szívem újra elakad, amikor egy másik alak lép a félhomályból a tűzláng halvány fényébe. Egy celeon. Élénk smaragdzöld szemével sűrűn pislogva igyekszik alkalmazkodni a világossághoz. Nem felnőtt celeon; a sörénye túl rövid és a nyaka mentén túl sörtés ahhoz, hogy kifejlett példány legyen; vonásai túl élesek, markánsak; mintha egy fa gyorsabban nőtt volna, mint a kérge; nincs rajta elég izom, nincs a testében elég anyag, ami rendesen megtámasztaná. Furcsa a barna köntös is, amit visel (polydiszkusz köntös szerszámöv nélkül); lazán lóg rajta. Nehéz ilyen homályos környezetben megítélni, de ha jól látom, a bundája okkersárga; bordáin és lábain helyenként cinóbervörös pikkelyek virítanak. Széles, háromszög alakú füleiben két sor ezüst fülbevaló. Egyik hóna alatt egy köteg tekercset szorongat, másik mancsában tollat tart. Szemüveges; a szemüveg két lencséje között szélesebb a nyereg, hogy ráférjen széles orrára.

– Ki ez? – kérdezi a celeon, és szemöldökét ráncolva szemlél előbb engem, aztán a hercegnőt. – Nem akarok újabb figyelemelterelést a laboratóriumomban, Varia. Csak egy hónapot adtál nekem…

– Ő az a Szívetlen Szolga, akit kértél – feleli Varia. Minden jel szerint egyáltalán nem döbbent meg azon, hogy a celeon ennyire bizalmas hangon szólt hozzá. A celeon egyenesen engem néz; a tűz fénye tükröződik szemüvegének lencséjén, így nem látom a szemét.

– Üdv! – próbálok szólni, és megnedvesítem félelemtől kiszáradt ajkamat. – Szép alagútjaitok vannak. Szerintem. Bár nem sokat láttam az egészből, mert úgy tűnik, ódzkodtok a beltéri világítástól.

Egy pillanatig Yorl rám néz, majd visszafordul Variához.

– Jobban kedvelem Gavikot, mint a beszédeset.

Magamban felháborodok, de ezt kifelé nem mutatom. Lehet, hogy fogalmam sincs, mi történik itt, de aki jobban kedveli Gavikot, mint engem, az nyilvánvalóan vagy szörnyű ember, vagy felületes…; általában a kettő egyszerre.

– Nos, hát…. – sóhajt a hercegnő. – Gavik nem tud Zokogni. Ez igen.

Tekintetem azonnal rászegeződik. Szóval mégis tudja, hogy tudok Zokogni. Ettől még titokzatosabbá válik a bizalma, hogy nem mondom el a királynak, hogy boszorkány. Hacsak nem gondolja azt, hogy a halvány ígéret, miszerint esetleg visszakaphatom a szívemet, elég ahhoz, hogy elhallgassam ezt a tényt. És ez valóban így van.

De inkább a túlvilágon rothadok, minthogy ezt elmondjam neki.

– Igazán? – gúnyolódik Yorl. – Ez a valami? Úgy néz ki, mint aki most mászott ki a csatornából.

– Te pedig úgy nézel ki, mintha olyan üregből másztál volna elő, ahol egy falka valkerax nyáladzik, de én nem sértegetlek ezzel – mondom. Szinte szimpatikusabb dühösnek lenni ahelyett, hogy letaglózva meghunyászkodnék, hagyom, hogy a harag táplálja a nyelvemet. Yorl szeme sem rebben erre a sértésre. Szemüvege mögül hűvös, mozdulatlan tekintettel szemlél.

– Nincs vita. Nincs veszekedés. Tilos! – mondja Varia, torkát köszörülve. Hangja igazi hercegnői, ellentmondást nem tűrő. – Nincs sok idő arra, hogy elvégezzétek a szükséges dolgokat. Kérlek, Yorl, magyarázd meg neki, pontosan miért van itt az a valkerax, és miért van szükség őrá!

Yorl rám néz, smaragdzöld szeme összeszűkül.

– Meg kell tanítanod azt a valkeraxot Zokogni.

Minden szó közönséges vetrisi nyelven van. Minden szót tökéletesen ismerek, de így összefűzve az egésznek semmi értelme nincsen. Úgy döntök, hogy nevetés helyett inkább mélyet sóhajtok.

– Biztosan félrehallottam, amit mondtál. Mert ha jól hallottam volna, az egyben azt jelentené, hogy a valkeraxok Szívetlen Szolgák. Abban azonban egészen biztos vagyok, hogy nincs a világon olyan üveg, amibe belefér egy ekkora szív.