Borítószöveg

Náray Tamás új, nagyívű történelmi családregénye

Egy száz évvel ezelőtt kezdődő történet, amely ma is égető aktualitással beszél a végzetről, a háború kegyetlenségéről és a túlélésről

Barbara idilli gyermekkorának az 1920-ban kirobbanó lengyel-szovjet háború vet véget. A kislánynak hamar meg kell tanulnia alkalmazkodni az élet váratlan nehézségeihez, és szembenézni az elkövetkező évek olykor fájdalmas eseményeivel és veszteségeivel. Családja életben maradt tagjai segítségével országhatárokon átívelő menekülés vár rá, s amikor végre úgy tűnhet, hogy mindnyájan szerető gondoskodásra lelnek, a végzet újabb kihívások és próbatételek elé állítja őket. Azonban mégsem adják fel. Összekapaszkodva merítenek egymásból erőt, mert elszántan hiszik, hogy a sorsukat nem a külső körülmények, hanem a saját tetteik alakítják...

© 2023 Náray Tamás

© 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Oláh Gábor

Borítófotó © Nagy Péter Sándor

ISBN 978-963-604-221-9

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

Szaklektor Bodó Mihály Zoltán

Az orosz és ukrán nyelvű szövegek fordítását
ellenőrizte M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyvet Jerger Krisztina művészettörténész emlékének ajánlom, s ezúton is köszönetemet fejezem ki, amiért az ő és szerettei életének egy-egy velem megosztott története – az engedélyével – a regény cselekményének alapjául szolgálhatott.

A mű megírásakor nem törekedtem arra, hogy hűen kövessem a sorsuk alakulásának minden mozzanatát, sőt olykor szándékosan tértem el a családi legendárium velem megosztott fejezeteinek láncolatától.

Nem volt célom dokumentumregényt készíteni.

A kötet cselekménye számos fiktív elemet tartalmaz, az írói fantázia által megteremtett karakterekkel kiegészítve, s bár a hiteles történelmi környezetbe helyezett és valóban létezett karakterek között játszódó történet helyenként megtévesztően hasonlíthat a valóságra, mindez a véletlen műve csupán.

Bizonyos megtörtént eseményekről olykor
szeretnénk azt hinni, hogy ilyenek bizonyosan
nem történtek meg.

Ausztria, Bécs, 2001

FORRÓ, JÚLIUS VÉGI késő délután volt, hetek óta egy csepp eső sem esett. A vörösrézszínű üveglapokkal borított, magas irodaház prizmaként ragyogott a lassan lenyugodni készülő nap fényében. Gondosan ápolt, méretes parkjában a tarka egynyári virágok és a formára nyírt örökzöldek tikkadtan tűrték a fullasztó hőséget.

Anton Hendrich elégedett arccal kapcsolta ki a számítógépét. Felállt, vetett egy utolsó pillantást a mindennap példás rendben hátrahagyott íróasztalára, majd hóna alá csapta az aktatáskáját, és sietős léptekkel szelte át a szobáját. Az ajtóból visszafordult, és még egyszer körbenézett.

Végre ez a pillanat is eljött! – mosolyodott el, és felszabadultan sóhajtott egyet. A tavasz beköszönte óta tervezgette első közös nyaralásukat Luciával.

Immár másfél éve, hogy a Rathausplatzon rendezett karácsonyi vásárban megismerkedtek. Éppen kiadós forraltbor-ivászattal ünnepelte barátai, Kurt, Alfred és az öccse, Johann társaságában a váratlanul jött igazgatói kinevezését az Országos Igazságügyi Antropológiai Intézet élére. Mindössze harminchárom éves volt akkor, és nem sokkal azelőtt fejezte be a régészdiplomája megszerzése után a bécsi tudományegyetem antropológia szakát. A professzorai nagy jövőt jósoltak számára, sőt még a korai akadémiai tagság is szóba került, de arról, hogy a látványos siker ilyen hamar bekövetkezzen – noha amennyire Anton vissza tudott emlékezni, mindig is erőteljes ambíciókkal rendelkezett –, álmodni sem mert.

– Átkozottul büszke vagyok rád! – veregette meg a vállát csillogó szemmel Kurt, akivel gyerekkora óta elválaszthatatlanok voltak. – Mindig is tudtam, hogy nagy ember lesz belőled!

– Éljen dr. Anton Hendrich intézményigazgató! – kiáltotta Johann, és magasba emelte a már jócskán elázott papírpoharát. – Fenékig, barátaim, a bátyámra!

Anton gépiesen mosolygott, s bár hallotta a köszöntést, és ivott is néhány kortyot, ám ekkor már a szomszédos asztalnál álldogáló társaságot leste. Pontosabban egy lányt a társaságból. Először csak egy gyöngyöző nevetésre figyelt fel, és egy csodálatos hangra. Azután oldalra fordult, és többé nem tudta a szemét levenni róla.

Egy égszínkék, kötött sapka alól vidám, szőke fürtök bújtak elő, és kereteztek egy kipirult, vékony, finom metszésű arcot. A vásár szikrázó fényáradatában a lány szeme a kék ezernyi árnyalatában játszott, halvány rózsaszín, titokzatos mosolyra húzódó, telt ajka szinte megbabonázta Antont. Érezte, hogy a fűszeres forralt bor egyre jobban bátorítja, és már csak arra tudott gondolni, hogy meg kell ragadnia az alkalmat.

– Kérj, és meghallgattatik – súgta a fülébe cinkos mosollyal Kurt. Anton visszamosolygott rá.

– Úgy legyen! – bólintott, és behunyta a szemét. Néhány másodperc múlva Kurt oldalba bökte.

– Nézd! Elköszön a társaságtól! – hadarta.

Anton szíve a torkában kalapált. Most vagy soha! Most vagy soha! – ismételgette magában.

– Mindjárt jövök! – vetette oda a többieknek, és futólépésben a lány után eredt.

– Antonnál mindennek megvan az ideje – közölte legyintve Johann. – Diplomák megvannak, karrier beindítva, most majd jöhetnek a csajok! Bármibe le merném fogadni, hogy összejön neki!

– Csak nem irigykedsz? – kérdezte nevetve Alfred.

– De, bevallom, hogy veszettül irigy vagyok rá – bólogatott kesernyésen lebiggyedő szájjal Johann.

Kurt meglepett arcot vágott. Johann folytatta:

– Nézzétek csak meg! Neki minden megadatott! Magas, jóképű… Mit jóképű! Dús, sötét hajkorona, az arcéle, mint egy görög szoboré, ahogy anyánk mindig mondta! Karriere van, okos és ráadásul szorgalmas is! Verhetetlen párosítást kapott! A francba! – csapott dühödten az asztalra.

– Részeg vagy, Johann – jelentette ki a meglepődöttségtől hűvösen Alfred.

– A részeg legalább őszinte! – tárta szét a kezét Johann, és a szája bánatos, torz vigyorra húzódott. – Tudjátok ti, hogy mennyit kínoztak azzal otthon, hogy „csak nézz a bátyádra”? Hogy „miért nem tudsz te példát venni róla”? De hogy vegyek róla példát, amikor én semmiben sem hasonlítok rá? Se kívül, se belül! Nekem soha semmi nem sikerül! – emelte meg a hangját Johann. – Á, hagyjuk is! Kitolt velem az élet! – legyintett lemondóan.

– Az élet senkivel sem szokott kitolni – mondta halkan Kurt. – Mi magunkkal szoktunk kitolni benne.

– Na figyelj, Kurt – emelte a kezét a férfi elé Johann –, most ne gyere nekem a bölcsességeiddel! Jó?

Kurt nyelt egy nagyot.

– Hazamentem. Mondjátok meg Antonnak, ha egyáltalán visszajön. Ja, és hogy még egyszer gratulálok!

A vásár kapuja előtt Anton végül összeszedte a bátorságát, és a lány elé lépett.

– Kérem, bocsásson… bocsásson meg… – hebegte, majd nyelt egy nagyot, és tartott egy kevéske szünetet. A lány megtorpant. – Ha most elküld, megértem – folytatta, miközben védekezőn emelte maga elé mindkét kezét –, de kétlem, hogy valaha is fel tudnám adni, amit elhatároztam.

A lány nem szólalt meg. Az elé tartott tenyérről Anton arcára emelte a szemét.

– Amióta csak megpillantottam, azon töprengtem, hogyan szólíthatnám meg. És mint a helyzet mutatja, semmi okosat nem tudtam kitalálni, azon kívül, hogy talán még semmit sem szerettem volna jobban eddigi életemben, mint önnel megismerkedni – hadarta zavartan pislogva.

A lány arcán halvány mosoly futott át, de továbbra is hallgatott. A csendet újra Anton törte meg.

– Fogalmam sincs – folytatta –, hogy van-e valakije, de ha lenne, azt rendkívül sajnálnám, és természetesen akkor azonnal elmegyek.

A gyönyörű, kék szemű lány a férfi esdeklő szemébe nézett.

– Kérem… – suttogta Anton félénken.

A lány egy lépést hátrált, és kissé lehajtotta a fejét. A sapka alól előbukkanó szőke tincsek az arcába hullottak.

– Kérem… – ismételte elhaló hangon Anton.

Ekkor a lány újra a szemébe nézett.

– Lucia Meyerhoffer – nyújtotta előre határozott mozdulattal a kezét.

– Anton Hendrich – fogadta hirtelen széles mosollyal a férfi a kéznyújtást, de a lány kezét nem engedte el. – És… és mit válaszol?

– De hiszen nem is kérdezett semmit – húzta fel a szemöldökét kissé kacéran a lány –, csak közölte, hogy szeretne velem megismerkedni. És ez megtörtént.

Anton felnevetett. Később úgy emlékezett, hogy ebben a pillanatban szeretett bele végérvényesen Luciába.

– Értem – mondta még mindig nevetve. – Rendben van, ön nyert!

Lucia elmosolyodott, és hagyta, hogy a férfi továbbra is a kezében tartsa a kezét. Anton nagy levegőt vett.

– Szeretnék… szeretnék önnel találkozni… vagyis – emelte fel a mutatóujját –, mielőtt azt válaszolhatná, hogy de hiszen az imént találkoztunk, inkább pontosan fogalmaznék: szeretnék randevúzni önnel. A kérdés, hogy hajlandó-e.

Lucia kicsit megvárakoztatta a válasszal Antont, de a kezét továbbra is a kezében hagyta.

– Igen – bólintott. – Azt hiszem – tette hozzá vontatottan.

– Azt hiszi? – meredt rá csodálkozó tekintettel Anton.

Most Lucia nevette el magát, gyöngyöző hangja Anton egész testét átjárta.

– Rendben van, ezúttal pedig ön nyert. Vagyis tudom – felelte Lucia továbbra is nevetve.

– Igazgató úr! Igazgató úr! Kérem, várjon egy percet! – kiabálta a folyosó végéről Elsa Statt, a titkárság vezetője, és sietve tette meg az utat a liftig.

– Mi történt? – fordult felé Anton.

– A minisztériumból telefonáltak. Holnap reggel kilenc órára várja önt a miniszter. Az ügy, közölték, halaszthatatlan.

– Az lehetetlen!

– Igen, mondtam, hogy ön holnaptól szabadságon van, vagyis hogy már korán reggel elutazik.

– És?

– A titkára azt válaszolta, hogy ez esetben el kell halasztania.

– Ugyan már! – csapott dühösen a levegőbe Anton. – Először is nekem ne mondja meg a titkára, de még maga a miniszter se, hogy mit halasszak el, és mit ne!

– Ők a felettes szervünk – közölte halkan Frau Statt.

– Akkor se! A múlt évi nyaram is ráment a lengyel kutatásra, az előrevetített két hónapból majdnem négy lett, ráadásul összesen egyetlen hetet tudtam kivenni, azt is novemberben.

– Igen, tudom, akkor volt az eljegyzésük.

– Kutyafuttában, természetesen, mert én mindig dolgozom! Ezt most már Lucia nem fogja elviselni! El se tudja képzelni, mennyire vágyik egy együtt töltött, igazi nyaralásra!

– Ráadásul micsoda nyaralásra! – sóhajtott elrévedve Elsa.

– Én el akarom venni ezt a nőt, boldoggá akarom tenni, és ha megadatik, azt akarom, hogy ő legyen a gyermekeim anyja! Belehalok, ha arra gondolok, hogy ismét csalódást kell okoznom neki! Márpedig azt fogok okozni, mert ezek szerint nem vagyok képes, immár második éve, elmenni vele egy nyaralásra! Mindent elterveztem! Percre pontosan kitaláltam az egészet!

– Tudom – tördelte a kezét Elsa. – Tudom, én tudom a legjobban, higgye el!

– Elhiszem, és ez alkalommal is hálásan köszönöm, amit a munkáján kívül tett!

– Semmiség, örömmel szervezkedtem! – mosolyodott el Elsa.

– Nos, el kell ismerni, egyetlen embert sem ismerek, aki konspirációban jobb lenne, mint ön! – mosolyodott el Anton.

– Ó, köszönöm a méltató szavakat! Csak valahogy a szervezkedés szót a konspiráció helyett magamra nézve sokkal megnyugtatóbbnak érezném – nevette el magát Elsa. – Amúgy most már bevallhatom, a menyasszonyi ruha okozta a legtöbb fejtörést. Hogy tökéletes legyen Lucia alakjára! Olyan kivételesen gyönyörű nő! A többi: a szertartás, a vendégek utaztatása négy nappal önök után ehhez képest gyerekjáték volt! Még az is, hogy a menyasszonya előtt minden titokban maradjon! Persze ön nagyon ügyesen kicsempészte a kedvenc estélyi ruháját, és annak alapján azt mondta a divattervező, hogy megnyugodhatunk, minden stimmelni fog! Istenem, de szeretném látni, ahogy pontról pontra megvalósul a nagy meglepetés, és valóra válik ez az álom! Tudom, Lucia is erre a pillanatra vár!

– Csakhogy nagyon úgy fest a dolog, hogy az álom rémálomba fordul! Johann egyszer azt mondta, hogy gyűlöl, amiért én mindent megkapok az élettől. Hát ez volna a minden? – tárta szét a kezét indulatosan Anton. – Rendben van! – jelentette ki emelt hangon, és teljes erejéből megnyomta a hívógombot. – Mondja meg a miniszternek, hogy Luciát választom!

– Várjon! – ragadta meg a karját Elsa. – Mi van, ha elmegy a megbeszélésre, és utánuk megy?

– Kik után?

– Vagyis, akarom mondani, Lucia után…

– Képtelenség! A szerelmem egyedül elindul a velem töltendő szabadságára. Viccnek is rossz!

– Lucia nagyon megértő.

– Igen, valóban az. Egy bizonyos határig, ez igaz, és lehet, hogy ez a határ az ő esetében jócskán kitolódott másokhoz képest. De ha megbocsátja a miniszter titkára, nem szívesen próbálkoznék a leendő feleségem határainak a feszegetésével.

– Nézze, mi jóba lettünk. Elég sok időt töltöttünk együtt, hogy mindent megtudjak. Még azt is, hogy legszívesebben milyen ruhában állna oltár elé… A lányommal majdnem egyidős. Beszélhetnék vele…

– Nagyon kedves öntől, de semmiképpen sem bújhatok a szoknyája mögé. Nem tudnám elviselni, hogy Lucia gyávának tartson.

– Biztosíthatom, hogy ez a gondolat áll tőle legtávolabb.

– Ennek igazán örülök, ám nem is szeretném, hogy ez a gondolat akár csak egyetlen lépéssel is közelebb jöjjön hozzá.

– És ha megkérdezné, hogy ő mit szeretne?

– Hogy ő válasszon? Hogy megyünk együtt, és felmondok, vagy megyünk külön? Mert hogy nem megyünk, az a lehetőség nincs is, azt itt és most szögezzük le!

– Talán ez észszerűnek tűnne…

– Mármint, hogy ő válasszon?

– Nos, igen.

– Szerintem pedig kifejezetten nem tűnne annak. Sőt, inkább annak tűnne, hogy ráterhelem a felelősséget. Lucia soha nem menne hozzá egy olyan férfihoz, aki helyett neki kell felelősséget vállalni bármiért is! Megjegyzem, nagyon is jól tenné! Én pedig el akarom őt venni! Ha ez az ár, akkor ez az ár. Ő jobban kell nekem, mint egy puccos állás, ami azzal jár, hogy kedvükre rángatnak, mint egy marionettbábut! Mindent köszönök, Elsa! Viszlát! Ha egyáltalán lesz még olyan – mondta felindultan, majd belépett a liftbe, és megnyomta a földszint gombját.

A liftajtó halk surrogással bezáródott. Elsa szeme megtelt könnyel.

– Nem hagyhatom, hogy ez megtörténjen – suttogta maga elé, és már futott is az irodájába.

ELSA STATT KAPKODVA kereste ki az utazási irodánál dolgozó barátnője számát. Mielőtt beütötte volna a telefonjába, gyorsan üzenetet küldött Luciának.

Mindenképpen beszélnünk kell, mielőtt Anton hazaér! Ha mégis megelőzne, kérlek, ne szólj róla, hogy kereslek. Életbe vágóan fontos!

Elsa

– Elli! Drágám, de jó, hogy még bent talállak! Kérlek, nézz meg nekem sürgősen valamit!

– Nagyon kellene sietnem, Elsa. De persze, mondd csak!

– Rövid leszek! Antonról és Luciáról van szó. Ha azt mondanám, hogy két nappal később mennek, és azt kérném tőled, hogy nézz utána, át tudnánk-e tenni a jegyüket, természetesen két nappal későbbi visszaindulásra is, ugyanígy a szállodájukat, és azonnal szükségem lenne az információra, meg tudnád nézni? Ja, és hogy csak esetlegesen, mert még nem biztos… – köszörülte meg a torkát Elsa.

– Én is rövid leszek, Elsa: időpontom van a fogorvosomhoz.

– Sajnálom, nem tudtam. Csak azt tudom, hogy ez életbe vágóan fontos.

– Nem értelek, Elsa. Mégis mi múlhat azon, hogy valaki két nappal előbb vagy később utazik nyaralni?

– Egy igazgatói állás és egy életen át tartó boldogság. Dióhéjban ennyi. Gondolom, nem kell tovább győzködnöm téged, hogy egy fogorvosi időpont…

– Tudod te, milyen nehéz a város legjobb fogorvosához időpontot szerezni? – vágott a szavába Elli.

– Nem tudom, mert én nem járok a város legjobb fogorvosához. Azt viszont tudom, hogy ez alatt az idő alatt…

– Jól van, jól van! – állította le a szemrehányás-áradatot Elli. – Már ki is nyitottam közben a gépet!

– Hálás vagyok neked, Elli. De azt továbbra sem értem, hogy miért kell minden egyes alkalommal dupla leszúrt Rittbergereket ugranom…

– Nocsak! Nem is mondtad, hogy tudsz! – nevetett a telefonba Elli. – No, figyelj! A repülőjegyek átfoglalása nem lesz gond, úgy látom, némi felárral persze, de gondolom, ebben az esetben ez elhanyagolható szempont. A szállodának írok, csakhogy szerintem arra leghamarabb holnap lesz válasz. Bár sürgetni fogom.

– Rendben van, és lenne még valami!

– Remélem, nem azt szeretnéd kibökni, hogy az egész násznép két nappal később utazik. És a szertartást is el kell tolni! Mert ez esetben attól tartok…

– Jaj, dehogy! Antonnak és Luciának lesz majd két nappal kevesebb ideje a helyszínen előkészülni. De az esetleges fennakadásokat majd elsimítják, és különben is, mit számít ez, ha ilyen nagy dolog van kialakulóban! Csak annyit akartam még kérni, hogy egyrészt az ügy továbbra is bizalmas, és ha elrendeztem a dolgokat, üzenek, hogy véglegesítheted a változtatásokat.

– Rendben! És mégis mikorra várhatom az értesítésed?

– Amint beszéltem Luciával.

– Nem is tud róla, hogy két nappal később utazik?

– Egyelőre még nem.

– Á, értem, akkor ezek szerint Anton szeretné.

– Nem, ő sem szeretné.

– Nem? – hallatszott a telefonban Elli döbbent hangja.

– Nem, és mielőtt megkérdeznéd, még ő sem tud róla.

Elli várt néhány másodpercet, mielőtt újra megszólalt:

– Azt hiszem, egy szót sem értek az egészből. Ugyanis ha jól vettem ki a szavaidból, azzal bíztál meg, hogy sürgősséggel intézzem el a kétnapos elcsúsztatást, a kérésüknek megfelelően. Amiről ezek szerint még nem is tudnak?

– Nem, nem az ő kérésükre, hanem mint mondtam, az én kérésemre.

– Akkor végképp nem értem.

– Nem muszáj mindent azonnal érteni. Olykor elég, ha az ember csak megcsinálja! Még ma este hívlak, vagy üzenek! Ölellek, Elli! – köszönt el mihamarabb Elsa a barátnőjétől, és kinyomta a telefont. Nagyot sóhajtott, és a homlokát a tenyerébe támasztotta. Régóta ismerte és kedvelte Ellit. De újból megállapította, hogy ha valamiben elakadna az élete, valószínűleg nem tőle kérne a folytatás mikéntjéről tanácsot. Beütötte a másik számot. Lucia egy csöngés után felvette.

– Tudunk beszélni? – kérdezte köszönés nélkül.

– Igen, természetesen, de Anton bármelyik percben befuthat. Mi a baj? Megijesztesz!

Elsa részletesen, de lényegre törően beszámolt a történtekről. Elmondta, hogy Antont berendelték egy halaszthatatlan ügyben a minisztériumba másnapra, és hogy Anton habozás nélkül Luciát választotta az állása helyett. Valamint azt is, hogy nem engedte, hogy beszéljen vele róla, mert nem szeretné, ha egyrészt Lucia gyávának tartaná, másrészt ha azt hinné, hogy rá akarja tolni a felelősséget. Ezzel szemben további csalódást sem szeretne neki okozni azzal, hogy megint a munkája miatt kényszerülnek halasztásra.

– Értem. És én mit tehetek? – kérdezte kissé hidegen Lucia.

Elsa várt néhány másodpercet. Lucia szólalt meg újra:

– Vagyis találjak valami okot én, ami miatt később mennénk két nappal?

– Pontosan erre gondoltam.

– És mi lesz a jegyekkel? A szállodával?

– Arra ne legyen gondod! Már megérdeklődtem, és azt az információt kaptam, hogy ez megoldható.

– Nehezet kérsz tőlem, Elsa. Sosem hazudnék Antonnak.

– Nem is azt kértem, hogy mondj valótlant. De Anton büszkesége nem tűrné el, hogy…

– A tűzzel játszunk, ugye tudod, Elsa? – vágott a szavába Lucia.

– Igen, tisztában vagyok vele. De azzal is pontosan tisztában vagyok, hogy nem hagyhatjuk, hogy egy ígéretes pályát, egy fényesen ívelő karriert eldobjon magától…

– Értem? – vágott Elsa szavába Lucia.

– Akár felfoghatjuk így is, igazad van. Csakhogy ez nem segítene rajtunk. Antonnak tartása van. És ha engem kérdezel, ebben a tartásban benne van az is, hogy ő sikeres, okos férfi, aki előtt komoly szakmai lehetőségek állnak. Ha ezt elveszíti, és e tekintetben mindegy, hogy önként vagy egyéb okok miatt, az előbb-utóbb aláássa az önbecsülését, és azzal együtt a boldogságát is, és pusztán idő kérdése, hogy a tiédet is. Ezért arra kérlek, hogy ha fontos neked ez a férfi, márpedig tudom, mennyire fontos, akkor tedd félre az aggályaidat, és gyorsan találj ki valamit!

– És ha mégis balul sül el a dolog?

– Meggyőződésem, hogy ha két ember ennyire szereti egymást, mint ti, akkor ez nem következhet be.

– És ha mégis?

– Akkor vállalnod kell azt is. Mint mondtam, a boldogságotokért. Minden kapcsolatnak vannak döccenői.

– Csak nehogy túl nagyot döccenjünk!

– Nem akarlak félrevezetni. Ez is benne van a pakliban. Ha kicsi is a valószínűsége, amire egyébként esküdni mernék.

Lucia nagyot sóhajtott.

– Bocsáss meg, Elsa, kicsit féltem az érzéseinket, de tudom, hogy igazad van! Anyu is mindig azt mondja, hogy ne vegyük el a férfiak erejét, mert akkor a karjuk minket sem tarthat a magasban.

– Krisztina nagyon bölcs asszony! Remélem, jól van!

– Ó, igen, nagyszerűen. Éppen egy tárlatra készülnek Varsóban.

– Mondd meg, ha beszéltek, hogy szeretettel gondolok rá!

– Átadom.

– Visszatérve a…

– Várj! Meg is van! Közben forgott az agyam! Vagyis azt hiszem… A legjobb barátnőmet tegnap operálták. Vakbéllel, rutinműtétnek indult, de valami komplikáció adódott közben.

– Ó! Anját?

– Igen, és még ma is az intenzíven volt, holnapra minden valószínűség szerint kihozzák onnan. Talán mondhatnám, hogy aggódom az állapotáért…

– Remek ötlet! – kiáltott fel Elsa. – Szegény Anját most felhasználjuk – tette hozzá színlelt lelkifurdalással. – De csakis jó cél érdekében…

– Persze, ha vissza kéne tolni a műtőbe, hogy sikerüljön a terved, gondolom, habozás nélkül megtennéd, ugye, Elsa? – kérdezte Lucia némi éllel, de azért pici vidámsággal is a hangjában.

– Nos, egyelőre erre még nincs szükség, de természetesen ismerek néhány embert a klinikán…

– Te jóságos ég! – vágott a szavába Lucia. – Megmondom Antonnak, hogy soha ne vesszen veled össze!

– Beismerem, nem jártak túlságosan jól, akik ezt nem tartották szem előtt.

– És Anton ebbe szerinted belemegy?

– Ha te kéred, mindenképpen.

– Rendben van. Talán így lesz a legjobb. Amint teljesítettem a küldetést, írok. De a te lelkeden szárad, hogy felhasználsz a szerelmemmel szemben.

– Több pontatlanság is van ebben a mondatban, kedvesem. Én ugyanis nem felhasznállak, csak felvilágosítottalak, hogy mi lenne az, amit okos nőként nem a szerelmeddel szemben, hanem éppen a boldogságotokért meg kell tenned.

– Írok! – mondta Lucia, és sietve kinyomta a telefont.

Miután Anton Hendrich a vacsora végeztével megírta az üzenetet a titkárnőjének, hogy ha tudja, tetesse át két nappal későbbre a foglalásaikat, és akkor jobb híján találkoznak reggel kilenckor a minisztériumban, fel-alá járkált a nappaliban. Egyszerűen képtelen volt magában tartani, ami a fejében járt.

Végül enyhén kiábrándult arckifejezéssel üldögélt a dolgozószobájában egy pohár konyak társaságában, miközben remélte, hogy egyrészt Elsát a szervezőkészsége ezúttal sem hagyja cserben, másrészt a Luciával lezajlott hosszas beszélgetés alkalmával nem lőtt túl a célon. A késői óra ellenére úgy döntött, hogy felhívja legközelebbi barátját, Kurtot, hogy beszámoljon neki az eseményekről.

– Őszinte leszek! Én most nem is tudom, hogy mit gondoljak. Miközben értem és meg is értem, hogy Lucia aggódik a legjobb barátnője állapotáért, de kérdezem ugyanakkor, hogy alakuljon bárhogyan is a helyzete, mit tehet ő azzal, hogy jelen van?

– Pontosan azt, Anton.

– Hogy jelen van?

– Igen. Felvetődik a kérdés, hogy ha én lennék ebben az állapotban, te mit tennél.

– Szerintem ne hasonlítsuk össze a két dolgot, Kurt!

– Miért? Mert akkor kiderülne, hogy nem csúsztatnád el két nappal a nyaralásodat? Én viszont igen.

– Itt nem pusztán erről van szó! Én el akarom venni őt feleségül! Nem érted?

– De. És ez nagyszerű is, csupán az az egyetlen kolosszális hiba az érvelésedben, hogy ő mit sem tud erről!

– Nyilvánvalóan, hiszen meglepetésnek szántam a megszervezett, tökéletes esküvőt. Ugyanakkor azzal is tisztában vagyok, hogy kockázatos lépésre szántam el magam azzal, hogy kész tények elé állítom, de hinnem kell benne, hogy nem mond nemet. Persze, ha mégis, akkor ez esetben lemondjuk a násznép utazását is. Maradt rá két napunk.

– Butaság! Kevés dologban vagyok annyira biztos, mint abban, hogy nem kosaraz ki, sőt ahogy ismerem, el lesz ragadtatva, hogy ennyire akarod.

– Csak tudod, bevallom, ettől a lépésétől most elbizonytalanodtam.

– Nos, barátom, akkor te egy címeres ökör vagy.

– De Kurt!

– Nem, nem vonom vissza! Meg is sértődhetsz, azt sokkal könnyebb, mint gondolkozni, bár ez lenne az utolsó dolog, mármint, hogy nem gondolkozol, amit rólad feltételeznék. Elbizonytalanodtál annak a nőnek a szerelmében, akivel félévi együttjárás után immár egy éve együtt élsz, csak mert arra kért, hogy egy utazásra, amelyről nem is sejti, mit tartogat számára, két nappal később menjetek, s tette ezt azért, mert ha mégis rosszabbra fordulna a legjobb barátnője állapota, szeretne mellette lenni? Vegyél már erőt magadon és legfőképpen az egódon! Gondolod, hogy emiatt téged kevésbé szeret? Inkább pontosan azt kellene látnod ebben, hogy igenis vannak érzései, és el tud köteleződni!

– De ha nem négy nappal később lenne az esküvőnk, hanem csak kettővel, akkor lemaradnánk róla azért, mert a barátnője kórházba került?

– Anton! És ha közben kitörne a világháború? Ugyan már! Persze az, ha tudna róla, egy egészen másik helyzet volna! Ám akkor biztosra veheted, hogy nem döntött volna így!

– Sosem derül már ki!

– Akkor ezt vegyük át még egyszer! Egy, Luciának sejtelme sincs, mi vár rá a szigeteken! Kettő, számára is ugyanolyan fontos ez a nyaralás, mindnyájan láttuk, mennyire készül rá, és csak azért, hogy végre kettesben legyen veled gondtalanul és háborítatlanul, és ne kelljen megállás nélkül a munkádra gondolnod. Ugyanakkor azt is fel kellene fognod, hogy ez esetben valóban teljesen mindegy, hogy az a bizonyos nyaralás szerdán veszi kezdetét, vagy pénteken! Hogy lehetsz ennyire csökönyös és ennyire gyerekes? Mint egy hatéves kisfiú, aki sírva fakad, mert kicsavarták a kezéből azt a villanyvasutat, amit még meg sem kapott!

Anton hallgatott egy darabig. Kurt hagyta, hogy főjön a levében. Bátortalanul szólalt meg újra:

– Jó. Lehet, hogy igazad van.

– Nem lehet, hanem biztos! Ráadásul nem kényszerülsz választásra felhevült fejjel közte és az állásod között, amire annyira büszkék vagyunk mind, akik szeretünk. Lucia nem problémát okozott neked, hanem éppen hogy megoldott egy problémát, és éppen a szeretetével oldotta meg, még akkor is, ha ezt te a vélt és rendkívül buta sértettségedben nem vagy hajlandó észrevenni! Remélem, ezen nem vesztetek össze?!

– Össze éppen nem vesztünk…

– Hanem?

– Csak megmondtam, hogy én erről mit gondolok.

– És?

– Elment lefeküdni.

– Na jó. Akkor most tegyük is le a telefont, mert nem szeretném tovább hallgatni a nyavalygásodat egy olyan dolog miatt, ami neked is jó lesz a végén, és ha elfogadsz tőlem egy tanácsot, most azonnal bepucolsz utána a hálószobába, és öleled azt a lányt reggelig.

– Lehet, hogy már alszik.

– Egy nő ilyenkor sosem alszik, Anton. De ha mégis, akkor ébreszd fel, szépen kérjél tőle az önzőséged és a lehetetlen viselkedésed miatt bocsánatot, aztán csókold, amíg el nem olvad a megbántottsága a karodban.

Anton hallgatott.

– Itt vagy még? – kérdezte Kurt.

– Persze – válaszolta Anton.

– Mondom, itt vagy még?! – ismételte meg a kérdést Kurt, és dühösen kinyomta a telefont.

ANTON VALAMIVEL KILENC előtt savanyú ábrázattal szállt ki a kocsijából a minisztériumi parkolóban. Elsa már türelmetlenül várta a fellobogózott épület tekintélyt parancsoló bejáratához vezető széles lépcsősor tetején.

– Jó reggelt! – üdvözölte Antont, amint mellé ért. – Sietnünk kell, mert a miniszternek tíz órától parlamenti meghallgatása van – közölte.

– Jó reggelt! – mondta hűvösen Anton. – Ne fokozzuk a helyzetet, Elsa!

Szótlanul lépdeltek egymás mellett, át a rideg, márvány- és gránitborítású előcsarnokon, majd a kanyargós folyosókon, egészen a liftig.

– Köszönöm a közbenjárását! – mondta a foga között szűrve a szavakat Anton.

Elsa arcán némi zavarodottság futott át, de egy másodperc alatt rendezte a vonásait, és a férfira nézett.

– Nincs mit, igazán – válaszolta.

Anton szúrós tekintettel nézett vissza rá. Elsa nyelt egyet. Ebben a pillanatban semmit sem szeretett volna jobban, mint olvasni a férfi gondolataiban, miközben szívből remélte, hogy Lucia nem fedte fel a titkukat. Gondolatban korholta magát, amiért átlépett egy határt, beleavatkozott a dolgok menetébe, a főnöke magánéletébe, és megrótta magát, hogy ez már nem először fordult vele elő életében. Ugyanakkor nem bírta ölbe tett kézzel nézni, hogy valami a szeme láttára megy tönkre egy rossz döntés miatt, miközben ő tehet valamit, hogy megakadályozza. Ezért még ha át is kellett lépnie egy bizonyos határt, nem tudta megállni, hogy ne tegye meg. Elsa pontos volt, és rendszerető – ebben kitűnően megértették egymást a főnökével –, sőt néha kegyetlen is, bár alapvetően jólelkű nő volt, aki legtöbbször jót akart. Azonban azt a jót nem mindig sikerült jól akarnia.

A miniszter titkára izgatottságában egyik lábáról a másikra állt a liftekkel szemben tátongó folyosó végén a miniszteri fogadószoba ajtajában. Már messziről megszólította őket.

– Csakhogy itt vannak! Tudják, hogy a miniszter úr ideje mennyire be van osztva?

– Csakúgy, mint a miénk is! – csattant fel Anton határozott hangja, és anélkül, hogy fogadta volna a titkár kéznyújtását, bekanyarodott a helyiségbe. A titkár arca megdermedt a választól.

– Szerencsésebb lett volna egy jó reggelttel kezdeni – lépte át ismét a hatáskörét Elsa.

Alois Schwarzkohl belügyminiszter két, meglehetősen széles monitor és egy felnyitott laptop hármas fedezékében terpeszkedett hivatása teljes tudatában az íróasztala mögött. Fel sem nézett, csak intett a kezével, hogy az ablak előtt lévő tárgyalóasztalnál foglaljanak helyet. Anton összeszorította a fogát, és az állkapcsa izmai úgy kidudorodtak, hogy kétoldalt csaknem átszakították a bőrét.

– Nos, itt vagyok – telepedett le hozzájuk néhány perc várakoztatás után a miniszter. – Jó reggelt, és köszönöm, hogy elhalasztotta az utazását! – veregette meg Anton vállát. Anton alig észrevehetően elhúzódott.

– Mindössze két nappal – pontosította a minisztert.

A miniszter megköszörülte a torkát.

– Akkor rá is térnék a tárgyra – mondta.

– Bizonyára jó oka van, hogy az utazásom elhalasztását kérte.

A miniszter nem reagált a mondatra, úgy tett, mint aki meg sem hallotta.

– Ismét átnézettem a tavalyi, Siedlce környékén végzett nemzetközi kutatások és feltárások iratait, felvételeit.

Anton meglepődötten nézett rá. A miniszter folytatta:

– Azt ugye tudjuk, hogy a második világháború kezdetekor, az akkor nagyjából harmincezres város mintegy fele zsidó származású volt, és egy jelentős méretű gettót hoztak létre benne a németek. Ebből a gettóból látták el emberekkel a treblinkai koncentrációs tábort.

Elsa Statt behunyta a szemét, és megborzongott. A miniszter észrevette.

– Vagyis – helyesbítette a saját, kegyeletsértően otromba szóhasználatát – innen szállították át a gettósított zsidókat a megsemmisítő táborokba.

– Igen, ezt tudjuk. De még mindig nem értem…

– Pillanat, mindjárt megérti, igazgató úr! – emelte fel intőleg az ujját a miniszter. – És azt is tudjuk, hogy az emberek likvidálási lehetőségeit, vagyis annak a hatékonyságát illetően itt folyt a legtöbb kísérlet, ebben a gettóban. Mint a nemzetközi kutatócsoport igazságügyi antropológusa ön vezette a feltárásokat és a halálnemek beazonosítását célzó munkafolyamatokat, ahogy ezt az elődömtől megtudtam.

Anton bólintott a kérdő tekintetre, és közben arra gondolt, vajon ki ültethette ezt az Alois Schwarzkohlt az intelligens, szakmailag jól képzett, felkészült elődje helyett Ausztria nyakára.

– No. Ezért hívattam.

– Azért, hogy ezt elmondja nekem?

– Nem hallgat végig! – jegyezte meg némi rosszallással a hangjában a miniszter. – Ugyanis meglepetésemre nem sokkal ezelőtt ismét megkeresést kaptunk ebben az ügyben.

– Bocsásson meg, a történészi munkák jelenleg is folynak. A kutatások nem zárultak le. Nem értem, mi ebben önnek a meglepő.

Elsa Statt összeszorította az ajkát, és nyelt egy nagyot. A miniszter arca is vörösödni kezdett.

– Az, kedves Herr Hendrich, hogy nem messze a várostól újabb sírokat fedeztek fel.

– Ó! – színlelt csodálkozó arcot Anton.

– Ezekben a sírokban térdelő testhelyzetben találtak koponya nélküli testeket, de a ruházatuk alapján úgy vélik, a sírok nem a második világháború idején keletkeztek.

– Mi a feltevés a megmaradt ruházat kapcsán?

– Hogy érti?

– Úgy, hogy a háború előtti vagy utáni? Ami persze rögtön kizárt. A kérdés inkább az lehet, hogy mennyivel korábbi. Pontosabban hány évtizeddel, netán évszázaddal.

– Arról nincs információm, de mivel majd maguk foglalkoznak az üggyel, ez nem is érdekel különösebben.

Anton megmerevedett arccal figyelte ezt a magabiztosságot. A miniszter folytatta:

– Éppen az a feladat, hogy ön vagy az ön által kinevezett csoport állapítsa meg, hogy a maradványok mikorról származnak.

– Értem. És ez volt ilyen sürgős? – szaladt ki Anton száján. – Vélhetően nem szöknek meg két-három hét alatt a szerencsétlenül járt emberek tetemei – tette hozzá némi gúnnyal a hangjában.

A miniszter idegesen felsóhajtott.

– Ez igaz. Ám jelenleg a rendőrség egy másik ügyön is dolgozik. Baden bei Wienben lebontásra ítéltek egy közel húsz éve örökösödési viták miatt üresen álló házat, miután az utolsó személy is elhalálozott, akinek a ház eredeti tulajdonosához köze vagy bármilyen kapcsolódása lehetett. S amikor a végrehajtás keretében az utolsó szemle is megtörtént, a ház pincéjében egy jelentősnek mondható porcelánbaba-gyűjteményre bukkantak. Értesítették a helyi múzeumot, és Bécsből is odautazott néhány szakember. Azonban más is előkerült a gyűjtemény leltározásakor.

– Mégpedig?

– Koponyák.

– Úgy érti, babafejek?

– Nem, emberi koponyák, amelyeket rendkívül ügyetlenül bár, de annál megrázóbban próbáltak meg jobbára vörös színű emberi hajjal és különféle festékekkel olyanná alakítani, mint a porcelánbabák feje. Pillanat! – mondta a miniszter, és feltápászkodott a székről. Az íróasztalához ment, és egy papírköteget emelt fel onnan. – Tessék! Itt vannak a fotók, nézzen bele!

Anton átlapozta a felvételeket.

– Horror – mondta csendesen.

– Az – hagyta helyben a miniszter.

– És megkérdezhetem, hogy ez hogyan kapcsolódik a siedlcei kutatásokhoz?

– Erre várnánk a választ öntől – vigyorodott el a miniszter.

– Hogy? Tőlem? – értetlenkedett Anton. – Én igazságügyi antropológus vagyok, nem nyomozó! És ha jól értettem, a ház húsz éve állt üresen… vagyis a nyolcvanas évek eleje óta… ami szintén közel negyven évre van a világháború befejezésétől, és ki tudja, hány évtizednyire vagy még inkább évszázadnyira a most megtalált sírok keletkezési idejétől… Felteszem.

– Pontosan!

– Pontosan? Semmit sem mondtam pontosan! És mégis miféle összefüggés feltárását várja tőlem?

– Az igazságét. Vizsgáljanak meg mindent! Értsék meg! Nemzetközi nyomás alatt vagyunk! Eredményeket várnak tőlünk!

– Miniszter úr, indulnia kell – állt meg a titkár az ajtóban, a kezében egy vaskos dossziéval.

– Minden igényét a titkárságommal egyeztesse! – emelkedett fel a székéből meglehetős nehézségek árán a miniszter. – És mihamarabb lássanak is hozzá! Nem bánnám, ha az a mihamarabb holnap lenne!

– Miniszter úr, mint mondtam, az utazásomat…

– Én pedig, mint mondtam – vágott Anton szavába Alois Schwarzkohl –, nyomás alatt vagyok. Nemzetközi nyomás alatt! – Azzal kidübörgött a helyiségből.

Anton egészen az utcáig nem tudott megszólalni. Forrtak benne az indulatok.

– Most komolyan? – tárta szét a kezét hirtelen. – Elhalasztottuk az utazásunkat? Csak mert egy minden bizonnyal félkegyelmű babagyűjtő húsz éve üresen álló házában, illetve annak a pincéjében találtak néhány emberi koponyát? S ki tudja, miféle delírium hatására mindezt összemosták a siedlcei kutatásokkal? Egek ura! Hát én mindjárt megőrülök!

– Kár lenne – szólalt meg higgadtan Elsa Statt. – Nyilván van, amit nem mondott el a miniszter.

– Vagy úgy. És akkor hogyan lehet dolgozni? Ha az ügy információinak egy jó részét elhallgatja?

– Nem tudni, hogy mennyit hallgat el belőle. És azt sem, hogy miért teszi.

– Nos, ezt többen elmondhatjuk itt magunkról – nézett jelentőségteljesen Anton Elsára.

– Nem értem, mire céloz.

– Az utazásunk elhalasztására.

– Ó!

– Ide kell jönnünk egy szarság miatt, ami nem is fontos, vagy legalábbis fogalmunk sincs róla, hogy mennyire fontos, amit én nem is akarok, és lehet, hogy jobban tettem volna, ha már nem is dolgoznék se ezen az ügyön, se itt, aztán ezzel egy időben Lucia a barátnőjéért aggódik, és azt kéri, menjünk később, amit ön el is intéz szemvillanásnyi idő alatt. A levelezésünk szerint tegnap tizenkilenc órakor kapta a szállodai visszaigazolást a módosításról, mi pedig a telefonom szerint röviddel tizenkilenc óra előtt beszéltünk. Mit gondol erről, Elsa?

Elsa Statt a meg sem látszik rajtam, hogy lebuktam mosolyával, nyájas hangon szólalt meg:

– Hogy ön téved.

– Nocsak! Miben?

– Abban, hogy ön nem nyomozó!

Anton elnevette magát.

– Meglepett!

– Miért? – kérdezte Elsa csodálkozó tekintettel.

– Hogy beismerte.

– Nem, nem ismertem be semmit.

– Ó, értem! Hát persze! Csak most valami olyasmit ne mondjon, hogy a sors dramaturgiája kifürkészhetetlen, meg hogy a csodák rejtélyes úton történnek, mert attól tartok, ez esetben…

– Ez esetben? – vágott a szavába felszegett fejjel Elsa.

– Valójában nem is tudom, tényleg mit tennék ez esetben… talán azt, hogy megkérdezném, mit szólna hozzá, ha most leülnénk a Sacherben egy kávéra, és töviről hegyire elmesélné nekem, mit műveltek a hátam mögött?

– Azt, hogy a meghívást elfogadom!

Maldív-szigetek, Huvafen Fushi

AZ ÓCEÁN FELŐL érkező, sós illatú, meleg szél lágyan borzolgatta a meghajlott törzsű pálmafák ágait. A vibrálóan zöld, tűhegyes végű levelek játékos tánca vidám, izgő-mozgó árnyakat rajzolt a hófehér homokra. Csillogó, színjátszó pikkelyű, apró halak alkotta rajok úsztak ki egészen a partig, oda, ahol a lagúnák élénktürkiz vize a smaragd árnyalataiból opálosan áttetszőre vált. A végeláthatatlan, sima víztükör megnyugtató hullámzásának dallamos hangjaiba távolból érkező, halk zeneszó szűrődött. A nap már a legmagasabb pontján járt a felhőtlen, ragyogóan tiszta égbolton.

Az elöl-hátul nyitott parti bungalókban álmosítóan surrogtak a ventilátorok, szabályos köröket festve az illatos, vörös mahagónifával borított nyeregtetőre. A selymes párában fel-feltámadó fuvallat vitorlaként úsztatta a kvarchomokszínű, könnyű vászonfüggönyöket a levegőben.

Lucia kinyitotta a szemét, nyújtózott egy óvatosat, hogy Anton hosszúra nyúlt álmát meg ne zavarja, és önfeledt mosollyal még mindig az elmúlt napokra gondolt.

Hogyan volt képes a férje, mert néhány napja már az – és milyen boldogság a szót kimondani: a férjem –, ilyen ügyesen eltitkolni az összes lépését előle? És hogyan volt képes mindezt véghez vinni? Még úgy is, hogy Elsa odaadóan segítette! Nem véletlen, hogy mindenki, aki ismeri a titkárnőjét, a titoktartás felkent papnőjének tartja!

Noha érthető módon eszébe sem jutott gyanakodni, hiszen nyilvánvalóan izgatottan készült az utazásra, a végre kettesben töltött szabadságra, az első nyaralásukra, de hogy mi fog vele itt és most megtörténni, arról sejtelme sem volt. Igaz ugyan, hogy a megérkezésükkor kissé szokatlannak találta, hogy bár az esős évszak lassan véget ért, a sziget déli oldalán, ahol ők is megszálltak, az összes bungaló lakatlanul állt.

Rögtön másnap elhajóztak a szálloda saját, kétárbócos jachtján a híres mantapontra, a kedvenceiket, az óriási, fekete-fehér mantákat az élőhelyükön szemrevételezni. Már sötétedett, amikor egy délelőtti és egy délutáni, a szemkápráztatóan tiszta és fényárban úszó tenger mélyére tett, varázslatos merülést követően visszaértek, majd egy másik szigeten kettesben megvacsoráztak. Ó, milyen mesés volt a homokba süllyesztett asztalnál, méteres gyertyák között, kényelmes, színes párnákon a földre telepedve mennyei fogásokat enni! Csak ketten!

Amikor kikötöttek a szállodánál, látta a kiszűrődő fényekből, hogy időközben a parton az összes bungalót elfoglalták, s hogy jóval arrébb, az óceánba bevezető, hosszú stégnél, hófehér oszlopok között átlátszó batisztfüggönyöket lobogtat a szél. Aztán megkérdezte Antont, jól emlékszik-e, hogy az a baldachinszerű építmény, ami leginkább egy oltárra emlékeztet, ma került oda. Erre a férfi – aki sok tekintetben jobb megfigyelőnek bizonyult Luciánál –, mintha magától értetődő lenne, azt válaszolta, hogy nem tudja, eddig talán csak nem vették észre.

Aztán beléptek az ámbraillatú lakosztályukba, és Anton azt kérte, még ne gyújtsanak lámpát. Az óceánban fürdő hold ringatózó, kékes fénye beterítette a szobát. Anton átkarolta, és forrón megcsókolta. Ő pedig azonnal megérezte, hogy ez a csók más volt, mint a többi.

– Egyszer már megkértem a kezed, és akkor igent mondtál – kezdett Anton kissé bizonytalanul a mondanivalójába.

– Igen – bólintott Lucia.

– És bár nem tudom… vagyis remélem, hogy tudom, nem gondoltad meg azóta magad.

– Várj csak! Hadd gondolkodjam… – nevette el magát Lucia. Anton is elmosolyodott. – Volt rá okom?

– Szívből remélem, hogy nem, mert én felbátorodtam azon az igenen, és egyetlen nappal sem szeretnék tovább várni ezzel. Itt és most! Hozzám jössz feleségül, Lucia?

– Ismételt lánykérés? – húzta fel enyhén hamiskás arckifejezéssel a bal oldali szemöldökét. Tudta, hogy Anton imádja, amikor így néz rá.

– Tehát? – kérdezte enyhén türelmetlen hanglejtéssel Anton.

– Így nem az igazi.

– Hogy? – kérdezte riadt tekintettel Anton.

– Így.

Anton megrázta a fejét.

– Nem értem… hogy így?!

– Addig nem válaszolok, amíg nem térdelsz le!

Antonból kitört a nevetés.

– Jó, de tudod, hogy ez nem fog sokszor előfordulni!

– Tisztában vagyok vele. Csakhogy lánykérés sem lesz többször, ezért úgy döntöttem, hogy kihasználom a pillanatot.

Anton mosolyogva fél térdre ereszkedett, és előrenyújtotta a kezét.

– Lucia Meyerhoffer, megtisztelsz azzal, hogy a feleségem leszel?

– Igen – válaszolta habozás nélkül Lucia elragadó, boldog mosollyal. – Igen, az leszek!

Anton felegyenesedett, és újra megcsókolta.

– Kitűzzük a napot? – kérdezte Lucia, miközben játékosan beletúrt Anton sűrű hajába.

– Már megtörtént – válaszolta Anton.

– Ó! Csakugyan?

– Igen. Mondtam, hogy felbátorodtam.

– És azt is mondtad, hogy itt és most. De mit jelentsen ez? Házasodjunk össze itt?

– Igen – bólintott Anton.

Lucia ismét elnevette magát.

– Drágám! És bikiniben? Mert persze, így is boldogan… csak hát tudod, ebből az ember egyet tervez…

– Mármint esküvőből… – vágott a szavába Anton. – Remélem…

– Igen, esküvőből. Pontosan ezért lenne fontos…

– Várj! – mondta Anton. – Tedd a kezed a szemed elé, és majd szólok, amikor elveheted!

Odaugrott a villanykapcsolóhoz, és meggyújtotta a lámpákat.

– Most már megnézheted! – mondta, és a nagy tükör felé fordította Luciát.

– Ó, te jó ég! – kapta a szája elé a kezét Lucia örömében.

Vele szemben egy próbababán állt az esküvői ruhája.

– Na de… honnan tudtad?

Anton vigyorogva tárta szét a kezét.

– Megérzés!

– Várj! – emelte fel a mutatóujját Lucia. – Elsa! Hát persze, ó istenem, rájöhettem volna!

– És milyen jó, hogy nem jöttél rá! Odalenne a meglepetésem!

– Végig az volt az érzésem, hogy ti ketten mesterkedtek valamiben! Ráadásul Elsa meglehetősen érdeklődő volt, de ez csak most, utólag tűnik fel! Én pedig hagytam magam alaposan kifaggatni. És ez volt az, igen, ezt a különleges modellt szerettem volna! Pontosan ezt! – mondta megbűvölve, és végigsimított a babán.

A ruha elefántcsontszínű selyemzsorzsettből készült, a felső részét csipke és kőberakás díszítette, elöl zártabb vonalvezetéssel, a háta mély dekoltázsát az ívén végigfutó pajettes szegélydísz emelte ki. A szabás térdig lágyan követte a test vonalát, onnan a gazdag csipkebeállítások adtak lendületes bőséget a földig érő szoknyarész aljának.

– Csodálatos! – suttogta Lucia csillogó tekintettel.

– Te leszel csodálatos benne, drágám!

Lucia felsóhajtott.

– Valami baj van?

– Most, hogy ilyen gyönyörű ruhám lett, hirtelen sajnálni kezdtem, hogy senki, vagyis hogy még anya meg apa sem látnak majd benne… Persze otthon is megmutathatom nekik. És Julia sem látja…

– Anya? Sosem bocsátaná meg nekem, ha nem láthatná! Ahogy a te szüleid sem.

– Drágám, mit akarsz ezzel mondani? – ráncolta töprengve a homlokát Lucia. – Anya éppen Varsóban van… apa pedig otthon maradt Bécsben… ő vitt ki minket a repülőtérre!

– Feltennék egy találós kérdést!

– Igen? Tessék!

– Mégis mit gondolsz, drágám, mi volt az oka, hogy üresen álltak a bungalók, pontosabban kikkel teltek meg ma estére?

– Csak nem? Anya, apa, Julia?

– Mindenki itt van. Egy olyan napon, amikor a világ legcsodálatosabb nője igent mond nekem az oltárnál, megengedhetetlen volna, ha csak egyvalaki is hiányozna! Sandra, Helga, Zita…

– A legjobb barátnőim is?

– Természetesen, sőt Kurt, Alfred és még Johann is! De csak tizenegykor találkozunk velük! A szertartás előtt.

– Nagyszerű! Legalább lesz időm elkészülni.

– Kilencre jön a fodrász, és tízre a lány, aki a sminket készíti el. Ezt írta a papírra Elsa.

Lucia tágra nyílt szemmel hallgatta Antont. A szíve hevesen vert, s közben rájött, hogy bár szívből utálta, ha kész tények elé állították, mégis létezhet olyan alkalom, amikor kifejezetten jólesik. Emlékezett, egyszer azt mondta Antonnak, miután egyik barátnőjével végigcsinálta a tortúrát, hogy az esküvők szervezésével járó megpróbáltatássorozatról szívesen lemondana, mert a végére a sok hűhó egészen kimeríti az embert, s azon a napon, mikor életében a legszebbnek kellene lennie, minden erejét latba vetve igyekszik legyűrni a fáradtságát és eltüntetni a szeme alól az izgalmak okozta karikákat. Hálás volt, hogy Anton ezek szerint észben tartotta ezt, és egyre jobban csodálta mindenre kiterjedő szervezését, előrelátását, még úgy is, hogy Elsa vitathatatlan érdemeit is elismerte.

Anton Lucia felé fordult az ágyban, csukott szemmel tapogatott a felesége teste után, majd amikor elérte, lecsúsztatta a kezét a derekára, és szorosan magához húzta.

Lucia behunyta a szemét, és még mindig mosolygott. Szerencsésnek érezte magát. Kivételezettnek, a sors kegyeltjének, hogy ez a férfi éppen őt szereti.

Milyen megnyerő volt az oltárnál! Mezítláb, törtfehér zakóban és nadrágban, az egyenes szálfatermetével! Valóban olyan volt, mint egy görög szobor, ahogy Johann szokta mondogatni. Ahogy ott állt a fehér baldachin alatt, és a lezseren kívül hagyott inge meg-meglebbent a tenger hullámai keltette szélben, és várta, hogy ő a bungalójukból kilépjen, majd a meztelen talpa alatt szikrázó homokban az apja karján elinduljon az oltár felé.

Amikor odaértek, Anton azt mondta neki, hogy gyönyörű, és hogy ő milyen átkozottul szerencsés. Lucia rámosolygott, és őszintén úgy gondolta, hogy nem csak Anton az.

Hirtelen eszébe jutott a karácsonyi vásár, ahol megismerkedtek, és ahol először megpillantotta a férjét. Emlékezett, már az első másodpercekben mennyire jóképűnek találta, és ahogy többször találkoztak, egyre okosabbnak. Igen, különös módon már akkor megérezte, ott, azon az első estén, hogy bár sok mindenben különbözhetnek, mégis valahogy összetartoznak.

Anyai nagymamája úgy vélte, hogy két ember között az első néhány pillanatban dőlnek el a dolgok. Fellobbanhatnak nagy szerelmek, kialakulhatnak igaz és mély barátságok, illetve mindezek helyett azonnal fellángolhat az elutasítás vagy éppen a megvetés, később pedig a gyűlölet. Érdekes módon ezek a végletes érzések egyazon tőről származnak, ennek ellenére sohasem alakulhat át egyik a másikba. Aki valaha gyűlölt egy másik embert – mert azt hiába állítja bárki, hogy ő olyan jó, hogy soha nem tudna gyűlölni, ez ugyanis pusztán annyit jelent, hogy szerencséjére még nem érkezett el az életében az a személy vagy az a helyzet, amely erre az érzésre sarkallta volna –, az sohasem lesz képes igazán szeretni őt. Ám aki őszintén és akár magát is feláldozva szeretett valakit, alakuljon bárhogyan is a közös sorsuk, nem tudja majd teljes szívből gyűlölni, mert van valami, ami mindkét esetben közbelép. Ez a valami pedig nem más, mint az emlékei, amelyek – ha változnának is az érzelmei – újra meg újra figyelmeztetni fogják a szörnyű vagy a szenvedélyes múltra. Az ember mindent megváltoztathat: a külsejét, a környezetét, a viszonyát az érdekei vagy a belátása szerint is akár, ellenben a saját érzései fölött még sincs hatalma.

Határtalan örömmel töltötte el, hogy mindenki, aki számára nélkülözhetetlen, jelen volt eddigi élete legfontosabb napján, és osztozhatott a boldogságában.

A násznép, miután kiheverte az esküvőt követő hajnalig tartó mulatozást, a következő nap estéjén búcsút intett a Maldív-szigeteknek. Megállapították, hogy úgy repült el ez az együtt töltött pár nap, mint a hajnal érkeztével szokott elillanni a legédesebb álom.

A szülők maradtak még egyetlen éjszakát, hogy a mai, kivételes napot velük tölthessék, és együtt szárnyalhassanak a gyermekeik boldogságával.