Szombathy Gyula

Nem kell annyi pábijubi…

Lejegyezte és szerkesztette
Gellért Gábor

részlet

© Gellért Gábor, Szombathy Gyula, 2026

© Fotók: Szombathy Gyula családi archívuma

A borítót a WellCom Stúdió terve alapján Székelyhidi Zsolt készítette.
Az első borítón felhasznált fotó Földi Tamás (www.folditamas.hu) munkája

NYOLCVAN

„Emlékszel,
micsoda jó színész volt?”

Hogy a színházból mi hiányzik? A szaga. A sok hülye, amilyen én is vagyok. Az, hogy nincs kivel kibeszélni, ami bennem van. A színháziakban megbízom, sok olyan gondolatom rejtőzik, amit „civilnek” nem tudok elmondani. Ők ismernek és látnak. Mosolygok, de mindig kemény ember voltam, aki a munkájából él. Eddig legalábbis így volt.

Mindent visszakap az ember, még az életében. Ha gúnyolódtam valakin, most visszajár. Megállok a tükör előtt… Ha az emberek rám néznek… vajon mi jut eszükbe? Kihúzom magam. Ha akarom, még van tartásom. Természetessé vált, hogy bizonyos dolgokban segítséget kell kapnom. De nem tudom feldolgozni. A feleségem velem van és elképesztő munkát végez, velem van és kibír. De tőle is nehezen fogadom el. Csak azért teszem, mert nem tehetek mást. Ez teljesen új érzés. Soha nem voltam terhére senkinek. Sose kellett azért könyörögnöm, hogy dolgozhassak és mindent elő tudtam teremteni, amit elképzeltem. Ez összeomlott.

Igazából már a hatvanas éveimben foglalkoztatott, hogy meddig maradjak még színpadon. Valahogy el akartam kerülni, hogy önmagam emlékművévé váljak. Nem akartam megérni, hogy kilépek a fénybe és az emberek összesúgnak: „emlékszel, micsoda jó színész volt? Hát nem édes? De jó újra látni.” Nem akartam. Azt gondoltam, hogy akkor megyek el, amikor betöltöm a hetvenet. Mondtam a feleségemnek, hogy mi a tervem. Örült neki. Szép éveket fogunk a Balatonnál tölteni. Én is így gondoltam, mert így akartam gondolni. De ahogy közeledett a végdátum, egyre jobban elbizonytalanodtam. Nem volt kérdés, hogy meg fogom lépni, amit eldöntöttem. Ki fogok szállni. De hogy miképpen teszem? Nem tudtam elképzelni. Nem tudtam, hogyan fogok utoljára meghajolni a közönség előtt? Milyen lesz az utolsó abgang? Hogyan fogom kivonszolni magam az öltözőbe?

2015 májusában jártunk. Elvileg az utolsó évadom. Elvileg. Hiszen olyan jól vagyok! Talán még beleférne egy-két premier. Meghívtak vendégszerepelni és közönségtalálkozóra Gyulára. Bözsivel együtt mentünk le. Szép volt, jó volt, szerettek, mosolyogtak az emberek. És akkor egyszer csak elöntött a vér. Gyorsan be a kocsiba, irány az orvos. Kiderült, hogy van egy rosszindulatú daganatom. Úgy váltak el tőlem: találkozunk egy hónap múlva a műtőben. Ez volt életem első komoly betegsége. Megdolgoztam érte. Összevissza élet, dohányzás, iszogattam is. Májusban diagnózis, júniusban operáltak.

El akartam terelni a figyelmemet. Hallottam, hogy Bálint András Veszprémben rendezi a My Fair Ladyt. Együtt játszottuk a Radnótiban a Pygmaliont. Veszprém 8 kilométerre van Almáditól, az semmi. Felhívtam. „Andriskám, itt vagyok Veszprémben. Nem haraggal váltunk el. Játszottuk együtt a Shaw-darabot. Nincs kedved Gyula bátyáddal dolgozni?” Azt mondja, jaj de jó! Nagyon örült neki. De bírod majd? „Persze hogy bírom.” Eljátszottam, nagy siker volt. Tájoltunk is vele. Aztán jött A nagymama. Börcsök Enikővel a Kurázsi mama. Utána még eljátszottam a Tartuffe-ben egy karakterszerepet. Ott már előfordult, hogy el akartam kezdeni a szövegem és nem ugrott be. Tudtam, hogy eddig tartott. Az nem fordulhat elő, hogy én a színpadon belesüljek a szövegembe.

Közben újra elkezdtem rádiózni. Vinkó József Szellem a fazékból című gasztrotörténeti műsorának lettem az egyik hangja. Igazából visszasomfordáltam dolgozni. Bözsi is látta, de azt is látta, hogy van kedvem hozzá, a munka mennyisége pedig nem volt elviselhetetlen.

Aztán újra beütött a krach. Szemüveget akartam csináltatni, a doktor úr az egyik szemfenéken talált egy kis pöttyöt. Elküldött egy szívspecialistához. Elmentem Balatonfüredre, megnézték, és jött az újabb diagnózis. Éppen infarktus előtti állapotban vagyok. Pedig izomból tekertem a biciklit. Úgy éreztem, kicsattanok. Nem készültem erre, nem volt előjele. Érfestés. Aztán felvágtak. Csövet nyomtak belém. Egészen a szívemig. A kígyó fejét. Belém engedtek valami festéket. Égetett. Újra filmre vettek. Csak a szívemet belülről. Mondták, hogy jön a műtét. Vagy bypass? Nem, nem, inkább a műtét. Kipiszkálják a szívem környékéről a lerakódásokat. Aláírtam, hogy én vagyok a felelős, és ha úgy alakul, boldogan halok meg. Megvolt a műtét. Végig fent voltam. Hallottam a szívverésem, amikor nem a gép zümmögött. Szürreális volt az egész. Hanyatt feküdtem, mindenütt elektródák. Kiszáradt a torkom.

Felvittek az intenzívre. Rosszul lettem. Aztán jobban. Felvittek a szobába. Elaludtam. Fél 5 tájban ébredtem fel. Sötét volt kint. Éreztem, hogy fáj valami. Behívtam a nővért. Émelyegtem, kettős látás. Orvos, neurológus. Mentővel átvittek Veszprémbe. Kellett a CT. Megnéztek. Stroke. Azt mondták, hogy enyhe. Valami nem sikerült. Haragudni sem volt erőm. Két-három nap múlva már nem mozogtak jól a kezeim-lábaim. Nem tudtam rendesen beszélni. Én azt hittem, hogy tudok, de Bözsi mondta, hogy kásás vagyok, ez nem az a Szombathy. Nem tűnt fel.

Újra meg kellett tanulnom járni. A kezemet mozgatni. Egy pontig el lehet jutni. Ameddig el lehet jutni, addig el fogok jutni. Ha gyorsan megyek, az megy. Lassan, koordináltan mozogni sokkal problémásabb. Az utolsó évek úgy mentek el, mint egy pillanat. A neurológusnő azt mondta, hogy ami egy év alatt regenerálódik, az rendben lesz. Aztán minden úgy marad. Az nem létezik. Mondtam neki, hogy mindig van kivétel, én az leszek.

Annak örülök, hogy hellyel-közzel észnél vagyok. A kezem néha elindul, és önálló életet él. A lelkére beszélek, hogy ne csinálja. Tudomásul vettem, ami történt. Tudom, hogy mit kéne bevállalnom ahhoz, hogy a bajomból „sikert” kovácsoljak. Hívogattak is egy ideig a bulvármédiumok. Hamar megértettem velük, hogy nem leszek majomparádé. Közel 60 évem van abban, amit elértem, nem rombolom le 5 percnyi szánakozó érdeklődésért.

Viszont mesélni még tudok, és tele vagyok történetekkel, kalandokkal. Elődökről, régi emberekről, színházakról és színészekről. Ezeket szívesen mesélem el azon rádió-, tévé-, mozi- és színházkedvelőknek, akik megtisztelnek az érdeklődésükkel.

AZ ELŐDÖK

Volt a királynak két igrice,
a Mikó meg a Szombat

Érdekel a múlt, érdekelnek az őseim. Az ember általában 200-300 évre jó eséllyel vissza tud tekinteni, a történelmi időket azonban jótékony homály fedi. Kitalálni a múltat nekem való játék és sokféle családi történettel eljátszadozhatom, hiszen a „szombat” ősi görög szó, a Bibliában is szerepel. A magyar történelemben pedig már családnévként is többször visszaköszön.

Színházi könyveket gyűjtök, és Németh Antal Színészeti lexikonjában megtaláltam Szombatot a „jokulátorok” címszó alatt. A jokulátorok hivatásos tréfamesterek voltak, magyarul bohócok. Általában Itáliából érkeztek, énekeltek, hangszereken játszottak, de fő feladatuk a király és a nemesek mulattatása volt.

Luxemburgi Zsigmond a XV. század elején két bohócnak is parancsolt, az egyik Szombat, a másik Mikó névre hallgatott.

A császár nagyon elégedett volt a mulattatóival, nemességet és birtokot is kaptak tőle, fejenként egy-egy falut. Ha jól sejtem, minifalvak lehettek, két-három romos házikóval. Sajnos az ősi családi birtok már nincs meg, de Mikó Pistával eldöntöttük, hogy ősi nemesi ivadékok vagyunk, nincs, aki ezt kétségbe vonhatná.

De van B verzióm is. Lestyán Sándor az Utazás a fehér asztal körül című könyvében leírta, hogy az első szakácsok István király idején szolgáltak a kolostorokban és a királyi udvarokban. Néhányuknak a neve is fennmaradt. Jól főzött Süldő, Ehellős, Zavarog és Szombat. A korabeli szakácsok nyitott tűzhelyen dolgoztak, parázson pecsenyét sütöttek, vagy bográcsban főztek mindenféle borsolt húsféléket.

Nos, jól bánok a nyárssal és a bográccsal is, de ezen senki sem csodálkozhat, hiszen a génjeimben hordozom az ősi tudományt.

De most jöjjön a múltamból az, amit biztosan tudok. A családunk Erdélyből, a Szilágyságból származik. Peteszarvadnak hívták a községet, ahol a Szombathy-ak éltek. A két hétszilvafás nemesi iratot, amelyet felleltem, Csomaközön töltötték ki. Szombathy János és Szombathy Péter II. Lipót császártól kapta a címet. Szerintem labancok lehettek.

Később a családunk „eltótosodva” a Zemplénben, Sárospatak környékén tűnt fel. Krúdy Pókhálós palackok című novelláskötetében meg is örökíti Szombathy urat az Asszonyok inspekciója című írásában.

„Porubszky Ferkó tót népdalokat adott elő, utána nyomban Szombathy úr magyar nótával válaszolt, amit együtt fújt az egész társaság. A »Cserveni Vinó«-ra nyomban a Petőfi népdala következett. Milyen furcsa világ! – gondoltam magamban. – Az emberek észjárása éppen olyan girbegörbe, mint az országutak… Lám, a vad magyar Porubszky dalolja a jó egyetértés kedvéért a tót nótát, míg Szombathy úr, aki neve dacára elszlávosodott, a magyarral felel. Aztán még azt mondják, hogy van nemzetiségi kérdés!”

Szombathy úr jól tudott nótázni és szép felesége volt, csak az ősöm lehetett. Ami egészen biztosan kiderült: az őseim vagy pedagógusok vagy egyházi szolgálatban lévő személyek voltak. Evangélikusok vagy reformátusok.

A debreceni ág

A cívisvárosban 1790-ben lett a város főbírója Szombathy István. Nehéz időszak volt. A francia háborúk miatt az emberek elszegényedtek, az adóterhek csak egyre nőttek, Debrecent ráadásul még háromszor is tűzvész pusztította, köztük az 1802-es, amely szinte letörölte a várost a föld színéről. Szombathy István a zord időkben megállta a helyét a város élén. Ezt az is mutatja, hogy a puritán Debrecenben valódi gyászpompával temették el, és „ezen gyászos alkalmatosságra katonai rendet és szomorú fúvó muzsikát parancsoltak”.

Amikor a bölcs főbírót követte a sírban felesége, Vörösmarthy Susánna, a végrendeletben alapítványukból 20 ezer forintot adományoztak egy új református templom, az úgynevezett Veres templom megépítésére. A templom északi oldalán manapság is található egy emlékoszlop, amelyen ez a felirat olvasható:

„Nem hamvakat jelöl, de tetteket beszél. Minden vagyont, mivel csak bírtanak, ezrekben és ezrek javára, egyház, szegények, árvák, iskolák oltárára tettek és áldozának. Míg hit, tudomány és hazánk élni fog, az ő emlékök sem enyészik el.”

Talán Szombathy József vitte a legtöbbre rokonságom tagjai közül. Ő találta meg 1908-ban a willendorfi Vénusz névre hallgató 11 centiméteres, női alakot ábrázoló szobrot. A híres figurát valahol a Garda-tó környékén faragta a művész és valószínűleg többgenerációnyi rokona cipelte magával, míg megérkezett Ausztriába. Szombathy József szakmai tudása és sikere egy hajszálnyit az egész világon változtatott. Nemcsak a régészek és a történészek foglalkoztak a willendorfi Vénusszal, a művészeket is megihlette ez a korszakos felfedezés. Derkovits Gyula Anyaság című festménye például a „proletár willendorfi Vénusz” becenevet kapta. A festményről aztán Szécsi Margit verset írt.

Rokonom az Erdélyből származó Szombathy Viktor bácsi is. Ő híres író volt a XX. század közepén. A hetvenes években ő alkotta meg a 20 évig hitelesen használható Csehszlovákia útikönyvet is. Szerencséje volt, hiszen a szocializmus éveiben az ország szinte semmit nem változott. Viktor bácsi figyelemmel kísérte az életem, és mindig megüzente, hogy ő tudja, hogy színész lesz belőlem. Igaza lett.

Rokonom Szombathy Margit költőnő is. Hosszú ideig nem tudtam róla, de aztán a feleségem barátnőjétől megkaptam a könyvét. Hogy jó költő volt-e? Nem rossz. De azért nem emeltem be a verseit a repertoáromba.

Az utolsó élő rokonom, Szombathy Zsigmond jelenleg is Debrecenben él. Jó viszonyt ápolunk, minden héten felhívjuk egymást és elbeszélgetünk. A nagypapáink voltak testvérek, Zsigmond és Gyula. Zsiga igen nemes szakmát gyakorolt aktív évtizedeiben: csikóbőrös kulacsokat készített. Ami igen nagy bánata, hogy sosem lett a népművészet mestere. Pedig magas nívón gyakorolta a hivatását, a magyar állam gyakran adott a munkáiból az idelátogató külföldi vendégeknek. Került a csikóbőrös kulacsából még Brezsnyev elvtárs protokollvitrinjébe is.

Nagyszüleim

Szombathy nagyapám Orosházán volt bőráru-kereskedő. Van erről egy fényképem, ahogy ott áll a termékei között. 1945 májusában nagymamámmal elhatározták, hogy elmennek Szegedre bevásárolni. Komppal mentek, amely balesetet szenvedett és felborult. Nagyapám odaveszett. Nagymamámat kidobta a Tisza. Úgy mesélte, érezte, hogy valaki megragadja a vállánál és fellöki a felszínre. A folyó megkegyelmezett neki, nem került a komp alá.

Megmenekült, az életminősége azonban mindörökre megváltozott. Minden pénzt a nagyapám kezelt, amely szőrén-szálán eltűnt. Nagymamám földönfutó lett, nem volt hol laknia. Feljött a szüleimhez. Az ő tragédiája nekem szerencsét hozott, hiszen velünk volt, amikor megszülettem. Ő vigyázott rám és a később született húgomra, egészen hétéves koromig. Meghatározó kapcsolat volt az életemben.

Aztán férjhez ment és visszaköltözött Orosházára. Sokszor nála nyaraltam, szerettem.

Anyai nagyapám, Soóki Sándor Csallóközből származik, Érsekújvár mellett, Sókszelőcén született. 1971-ben jártam arrafelé, találkoztam is Soóki Kati nénivel és a rokonsággal. Jót beszélgettem velük és jókat is ettem. Mondjuk mindig ugyanazt, mindenki rántott csirkét sütött, amikor meglátogattam. Jó volt, a bőre ropogott, a belseje puha volt. Rendben is lett volna, csak kicsit sok volt a madárból. Nem is kívántam utána egy darabig a rántott csirkét.

Nagyapám részt vett az első világháborúban. Az olasz fronton harcolt, és hősiesen foglyul ejtett száz ellenséges gyalogost. Elmondása szerint annyira serényen és pontosan dobálta a kézigránátokat, hogy a taljánok megrettentek, előjöttek és megadták magukat. Pedig addigra a nagyapám meg is sebesült. Nem világos számomra, hogyan fegyverezte le azt a rengeteg olaszt teljesen egyedül. Nyilván közben megérkezett az erősítés.

Mindenesetre a hőstett dokumentálásra került, ezért aztán 1927-ben Nagybányai Horthy Miklós vitézzé avatta a nagyapámat, Soóki Sándort. Nálam van a díszes oklevél.

A vitézi cím egyébként öröklődik, a legközelebbi fiú utód biggyesztheti a neve elé. Mivel nagyapámnak csak lányai születtek, én vagyok a szerencsés. Igazából a nevem Vitéz Szombathy Gyula. A szocializmus évtizedei azonban rövidre zárták a dilemmát, hogy vigyem tovább a szülői örökséget, vagy felejtsem el. Nem is használhattam volna, de nem is illendő más hősiességével hivalkodni.

Mikor a nagyapám sebesülten hazajött a háborúból, bekerült a János kórházba, ahol a sebészeten úgy hívták a főnővért, Dőry Zsófia. Ő lett a nagymamám. Nagymamám meggyógyította a nagyapámat, aki beleszeretett, és elvette feleségül.

Anyai ágon az egész családom a János kórházban találta meg a boldogulását. A nagypapám lett a főportás. Hatalmas úr volt, a fizetéséből fel tudott építeni egy családi házat Hidegkúton. Minden nyarat itt töltöttem. Ott laktak az unokatestvéreim is. Nagyon szerettem a nagyszüleimet, és ünnep volt náluk lenni.

A miénk nem volt összetartó család. Azaz az volt, amíg a nagyapám összetartotta. Amíg élt, minden vasárnap felültünk az 59-es villamosra, el a végállomásig, aztán tovább Hidegkútra. Felsétáltunk a Sarolta utcán és nagymamáéknál várt az ebéd. Távoli rokonok is jöttek, sokan voltunk és beszélgettünk. Úgy hiszem, a nagyszüleinké volt az utolsó generáció, akik még egyben tudták tartani a nagycsaládot. Ennek a tradíciója lassan elveszik, és ahogy körülnézek a világban, nemcsak nálunk.

Anyukámnak is a János kórház volt az első munkahelye, adminisztratív területen. Mécs Karcsi apukájával ült egy irodában, aki a kórház főkönyveit igazgatta. Mécs bácsi elegáns ember volt, göndör, ősz hajjal, csillogóra vakszolt, vastag gumitalpú cipővel. Illett rá a snájdig szó. Olyan volt, amilyen később a fia lett.

Mécs Karcsit is ismertem. Udvari munkásként 13 évesen söprögettem a faleveleket, ő pedig huszonévesen komoly férfiként látogatta meg az édesapját. Köztudomású volt, hogy jól rajzol, ezért 1956-ban a kórházban megkérték, hogy rajzoljon egy nagy méretű Kossuth-címert. El is készítette. Nem tudom, hogy kikerült-e a kórház homlokzatára, de ha kikerült, akkor az a Karcsi keze munkája volt.

Édesanyám családjából még a nővéréről, Irén néniről érdemes mesélni. Azaz inkább a férjéről. Őt úgy hívták, László József, főhadnagy volt a Magyar Királyi Honvédségben. Mikor véget ért a háború, fogságba esett. 1951-ben láttuk legközelebb, akkor érkezett haza az orosz fogságból. Nem volt háborús bűnös, nem csinált az égvilágon semmit, csak hát nem volt szép az önéletrajza. Így aztán minden nemzeti ünnep közeledtével eljött érte az ÁVH, és két napra eltüntették. Jobb a békesség jeligére.

Az ünnepek között a csokoládégyárban dolgozott, és egész nap zsákokat cipelt. De aztán kitalálta, hogyan fog kiszúrni a kommunistákkal. Jelentkezett a Vándor Kórusba. Egyből bevették, mert a családi legendárium szerint olyan hangja volt, mint egy kifejlett szarvasbikának. A Vándor kórus a kommunista hatalom kiemelt énekkara volt, megbízható elvtársak vezették, ráadásul szépen is énekeltek. A kórustagok bárhova mehettek, így László József főhadnagy úr is utazhatott. Apámat egész életében nem engedték ki külföldre, ő még Amerikába is eljutott. Így éltünk mi az ötvenes években.

Családi címer. A kardforgatás a vérünkben van, nem is okoztak gondot a huszárszerepek

A régész ős, Szombathy József, aki megtalálta a willendorfi Vénuszt

Nagyapám üzlete Orosházán. Minőségi varrógépek és nemes bőrdíszművek alkották a kínálatot

Apai nagyapám, Szombathy Gyula, a jobb oldali igazolványképen hetyke bajusszal

Soóki nagypapám és Szombathy nagypapa Hidegkúton. A felvétel tipikusan családi: a háttér bőségesen és részletgazdagon látható, míg nagyszüleim a kép alján szerénykednek

TARTALOM

Nyolcvan

Az elődök

Nagy találkozás

Korai emlékek

Kisgyermekkor

Jó vagyok!

Újra szabadon

Út a főiskola felé

Út a színésszé válás felé

A szentélyben, a gyárban…

Az első színházi szerződés

Az utolsó nyár Szolnok előtt

Át az urbánus oldalról a népire

Szolnok is, nem is

Charley a kassai lakótelepen

Amikor egy pillanatra megállt az idő

Megismernek

Önállóság – Szolnok a neved

Szolnok: csúcsok és mélységek

Az ember, akinek viszket a háta

Ugrás „vígan” az ismeretlenbe

A „Jaj, Istenem” korszak

Latinovits

Színész vagyok a Vígben

A kollégák már elismernek

Egyszer fent, egyszer lent…

Egyszer lent…

Úszom a szabadban

Ingázom

Az utolsó nagy állomások

A színész

Szombathy Gyula bemutatói

Névmutató

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: WellCom Stúdió

ISBN 978 963 13 7179 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya – SIL Open Font License

Alegreya Sans – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License