Guy de Maupassant

Egy asszony élete

Regény

FapadosKonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-419-2

1

Jeanne befejezte a csomagolást, majd az ablakhoz lépett, még mindig esett.

Egész éjszaka vad eső dobolt az ablaktáblákon és a háztetőkön. A vízzel telt sötét égbolt mintha csak felhasadt volna, tartalma kizuhogott, péppé keverte a földet, megolvasztotta, mint a cukrot. Súlyos, meleg szélrohamok követték egymást. Megfáradt patakok csobogása töltötte meg az elhagyott utcákat, a házak szivacsként itták be a nedvességet, mely egyre beljebb hatolt, és pincétől padlásig verejtékkel borította a falakat.

Jeanne tegnap jött haza a zárdából: végre örökre szabad lett! Szinte kinyílt, hogy megismerje az élet örömeit – milyen régóta már csak erről álmodott –, és most attól félt, ha az idő nem javul, vállalja-e apja az utat? Reggel óta már századszor kémlelt fel az égre.

Majd észrevette, hogy naptárát elfelejtette betenni útitáskájába. Leemelte hát a falról a hónapokra felosztott, kemény papírlemezt; egy rajz közepén arany számokkal fénylett az idei év: 1819. Ezután ceruzával keresztülhúzta az első négy oszlopot, május másodikáig kitörölte mindegyik szent nevét – ezen a napon hagyta ott a zárdát.

Az ajtó mögül egy hang szólította:

– Jeanette!

Jeanne visszakiáltott:

– Gyere be, apus!

És apja belépett.

Simon-Jacques Le Perthuis des Vauds báró múlt századbeli nemesember volt, hóbortos és jó. Rousseau lelkes híve; mint egy szerelmes rajongott a természetért, a mezőért, az erdőért, az állatokért.

Arisztokrata, aki ösztönösen gyűlölte 1793-at; de bölcselkedő természet is, szabadelvűnek nevelték, utálta a zsarnokságot, ártalmatlan, szónoki gyűlölettel.

Nagy ereje és nagy gyengéje a jóság volt, az a jóság, melynek kevés a két kéz, hogy kedvére simogasson, adjon, átöleljen; teremtő jóság, szétszóródó, ellenállást nem ismerő jóság, mintha csak akaratának, erejének idegei elzsibbadtak volna; valamiféle hiányosság volt ez, már-már bűn.

Szerette az elméleteket, tervet dolgozott ki, hogyan nevelje lányát; boldoggá, jóvá, egyenessé, gyengéddé akarta nevelni.

Jeanne tizenkét éves koráig otthon maradt. Ekkor beadta a Sacré Coeur-be, hiába sírt az anyja.

Szigorúan ott tartotta Jeanne-t, bezárva, négy fal közt; a lány nem ismerte a világot, s a világ nem tudott róla. S ő azt akarta, hogy tizenhét éves korában szűzen kapja vissza és ekkor ő maga meríthesse meg valamiféle értelmes költészetben; kint a mezőn, a termékeny földeken nyithassa meg a lelkét; tudatlanságát az ártatlan szerelem látása, az állatok egyszerű vonzalma, az élet derűs törvényei oldják fel.

Most jött haza a zárdából, sugározva, telve életerővel és a boldogság kívánásával, azokra az örömökre várva, az elbájoló véletlenekre, amiket tétlen napokon, hosszú éjszakákon, a reménykedés magányában már mind megélt.

Veronese arcképeire emlékeztetett. Világító szőke haja, volt, mely bőre mellett kissé fénytelenebb lett; ez az arisztokratikus bőr alig rózsállott; könnyű pihék a halvány bársony árnyalatát lopták rá, s csak akkor tűntek fel, ha a napfény végigsimította arcát. Szeme kék, olyan mélykék volt, mint a holland fajansz-figuráké.

Bal orrcimpáján kis szépséglencse, s még egy másik, jobboldalt az állán, itt néhány pihe göndörödött, teljesen olyan színű, mint a bőre, alig-alig látszott. Magas volt, melle telt, alakja lágyvonalú. Tisztán csengő hangja néha kissé élessé vált; de őszinte nevetése örömet árasztott maga körül. Volt egy meghitt mozdulata: mindkét kezét gyakran emelte halántékához, mintha a haját akarná végigsimítani.

Most apjához szaladt, megcsókolta, átölelte.

– Hát indulunk? – kérdezte.

Az apa elmosolyodott, megrázta elég hosszú s már fehér haját, az ablak felé intett:

– Hogyan akarsz ilyen időben utazni?

De a lány hízelegve, érzelmesen kérlelte:

– Jaj, induljunk el, apus! Nagyon kérlek! Délután szép idő lesz.

– Anyád úgysem egyezik bele.

– Dehogynem! Majd meglátod… Őt vállalom!

– Hát, ha sikerül anyádat rávenned, én nem bánom…

És Jeanne már rohant is a báróné szobájába. Mert egyre nagyobb türelmetlenséggel várta ezt a napot, az indulás napját.

Amióta bevonult a Sacré Coeur-be, nem mozdult ki Rouenból; apja semmiféle szórakozást nem engedélyezett, míg nem éri el a kort, amit ő eleve meghatározott. Csak Párizsba vitték el kétszer, tizenöt-tizenöt napra; de Párizs is város volt, s ő mindig falura vágyott.

A nyarat most birtokukon tölti majd, a Jegenyés-ben, a régi, családi kastélyban, mely Yport mellett a meredek sziklapartra épült; és mindennél nagyobb gyönyörűségeket várt a tenger közelségétől, a szabad élettől! Különben pedig már régen elhatározták, hogy ezt a kastélyt neki adják, ha férjhez megy, mindig ott fog lakni.

És az eső, mely tegnap óta egyre zuhogott, életének első nagy szomorúsága volt.

De három perc múlva már futva jött ki anyja szobájából, s az egész ház csengett kiáltásától:

– Apus, apus! Anyuka beleegyezik! Fogass be!

A szakadó eső csak nem csillapodott, sőt talán erősödött is, amikor a hintó a kapu elé állt.

Jeanne éppen be akart szállni, amikor a báróné megindult lefelé a lépcsőn, egyik oldalán férje támogatta, a másikról egy magas szobalány; ez a lány erős volt és biztos mozgású, akár egy legény. Caux vidéki, normandiai lány volt, legalább húszévesnek látszott, pedig legfeljebb tizennyolc lehetett.

A báróék olyasféleképpen bántak vele, mint második lányukkal – tejtestvére volt Jeanne-nak. A neve Rosalie.

Legfontosabb munkája, hogy úrnőjét támogassa; a báróné néhány év óta szinte formátlanná dagadt egyre nagyobbodó és gyengülő szíve miatt, melyre szünet nélkül panaszkodott.

Most is nagyokat lihegve ért le a régi palota kocsifelhajtójához, s körülnézett az udvaron, ahol patakokban folyt a víz.

– Igazán őrültség! – mormolta.

Férje mosolyogva felelt:

– Maga akarta, Adélaïde úrnőm!

Mivel ezt a pompázatos nevet viselte: Adélaïde – a báró kissé csúfolódó tisztelettel mindig hozzátette: úrnőm!

Az asszony most ismét megindult, kínosan, nehezen beszállt a hintóba, melynek minden rugója összenyomódott és hajladozott. A báró melléje ült, míg Jeanne és Rosalie a kisülést foglalták el.

Ludivine, a szakácsnő, egész halom kabátot hozott ki, beburkolták velük a térdüket; s még két kosarat is hozott, ezeket a lábuk alá tolták. Ludivine ezután felkapaszkodott a bakra, az öreg Simon mellé, és egy nagy takaróba bújt, melyben egészen eltűnt. Most a kapus és a felesége is előjött, köszöntek és becsukták a hintó ajtaját; elhangzottak a végső utasítások a poggyászról, melynek egy kétkerekű kocsin kellett követni őket; és elindultak.

Simon, az öreg kocsis, lehajtott fejjel, meggörbült hátát az esőnek tartva, beleveszett háromgallérú köpenyébe. Jajongó szélrohamok csapkodták az ablaktáblákat, a víz elárasztotta a kocsiutat.

A két ló sebesen ügetett, s a batár egyenesen a partra gördült; nagy hajók mellett haladtak el, árbocok, vitorlafák, kötélzet szomorúan emelkedtek a patakzó ég felé, akár a csupasz, meztelen fák. A batár most a Riboudet-hegy alatt a nagy országútra tért.

Hamarosan rétek között kocsiztak; időnként egy-egy ázott fűzfa rajzolódott ki komoran a nedves ködből, ágai a holttest elengedettségével csüngtek le. A lovak patkói cuppogtak, és a négy kerék sugárban verte szét a sarat.

Hallgattak; mintha gondolataik is eláztak volna, akár a föld. Anyuska hátradőlve megtámasztotta fejét, és lehunyta szemét. A báró kedveszegetten nézte az ázott, egyhangú vidéket. Rosalie – csomaggal a térdén – elmélázott, az egyszerű lények állati mélázásával. De Jeanne a langyosan patakzó esőben úgy érezte, újraéled, akár a szobában raboskodó növény, amely visszakerült a szabad levegőre; szétáradó öröme sűrű lombként megvédte szívét a szomorúságtól. Hallgatott ugyan, de énekelni lett volna kedve; és kinyújtani a kezét, hadd teljék meg vízzel, hogy megigya; és élvezte, hogy a lovak vágtatva viszik; és hogy látja, milyen feldúlt a táj, s ő biztonságban van ebben a vízözönben!

És a megátalkodott esőben a két ló nedvesen csillogó faráról gőzölgő párák emelkedtek.

A báróné lassan elaludt. Hat szabályos, libegő hajtekercs keretében pillanatról pillanatra ernyedtebb lett az arca, fejét lágyan megtámasztotta nyakának három nagy hulláma, melyek közül a harmadik beleveszett keble tengerébe. Fejét minden lélegzetvétel felemelte, majd visszabillentette; arca felfúvódott, s félig nyitott ajka közül erőteljes hortyogás tört elő. Férje hozzáhajolt, és terjedelmes hasán összefont kezébe bőrből varrt kis erszényt helyezett gyöngéden.

Az érintés felébresztette; könnyben úszó szemmel, a megszakított álom bárgyúságában nézte – mi történt? Az erszény leesett, kinyílt. Aranypénz és bankjegyek szóródtak szét a kocsiban. A báróné egészen felébredt: Jeanne jókedve kacagásba csapott át.

A báró összeszedte a pénzt, és ismét felesége térdére helyezte.

– Tessék, drágám. Ennyi maradt az életot-i majoromból. Eladtam, hogy a Jegenyés-t rendbehozassuk. Ezután gyakran lakunk majd ott.

Az asszony megszámolta a pénzt, hatezernégyszáz frank volt; nyugodtan zsebébe tette.

Már a kilencedik majort adták el a szüleiktől örökölt harmincegyből. De évenként még mindig körülbelül húszezer livre jövedelmük volt, olyan földekből, melyek helyesebb kezeléssel könnyen harmincezer frankot is hozhattak volna.

S mert egyszerűen éltek, ez a pénz elég is lett volna nekik, ha nincs a házban egy feneketlen, mindig tátogó lyuk – a jóság. Kezükből egyszerűen elpárolgott a pénz, ahogyan a napfény elpárologtatja a mocsarak vizét. Elfolyt, eltűnt. Hogyan? Ezt senki sem tudta. Valamelyikük minduntalan megjegyezte:

– Magam sem tudom, hogyan történt… Ma száz frankot költöttem, és jóformán semmit sem vettem…

Különben életük nagy örömei közé tartozott a könnyű adakozás; ebben nagyszerűen, megindítóan egyetértettek.

Jeanne megkérdezte:

– Szép a kastélyom?

A báró jókedvűen felelt:

– Majd meglátod, kislányom.

De most már lassan-lassan gyengült a zápor ereje, majd nem maradt belőle más, mint valamiféle köd, libegő eső finom pora. Mintha emelkedett, világosodott volna a felhők boltozata, s egy láthatatlan résen át hirtelen hosszú, ferde fénysugár vágott le a rétekre.

És amikor a felhők széthasadtak, feltűnt az égbolt kék alapja; majd a hasadás nagyobbodott, akár egy fátyolt téptek volna el. Szép, tiszta ég sima és mély kékje borult a világra.

Friss, lágy szellő támadt: a föld boldog csókja; és amikor kertek vagy erdők mellett kocsiztak el, egy-egy tollait szárító madár lármás énekét hallották néha.

Esteledett. A kocsiban mindenki aludt, csak Jeanne volt ébren. Kétszer álltak meg fogadók előtt, hogy a lovak pihenjenek, és zabot meg vizet kapjanak.

A nap már lenyugodott; távol valahol harangok szóltak. Egy kis faluban meggyújtották a lámpákat, az ég is kigyúlt, sűrűn remegő csillagfénnyel. Itt is, ott is világos házak jelentek meg, fénypontok törték át a sötétet; s egyszerre, egy domboldal mögül, a fenyőfák ágai fölé emelkedve, vörösen, hatalmasan, álomtól dagadtan felkelt a hold.

Olyan enyhe volt a levegő, hogy a kocsiablakokat nyitva hagyták. Álmaitól kimerülten, boldog látomásaitól eltelten Jeanne is lehunyta szemét. Ha túl sokáig maradt mozdulatlan, elzsibbadt teste időnként fölriasztotta; ilyenkor kinézett. A fénylő éjszakában egy-egy major fáit látta elhúzódni, vagy egy-egy tehénre esett a pillantása, szétszóródva a réten feküdtek, s felemelték a fejüket. Azután új helyzetet próbált ki, folytatni szerette volna elmosódó álmát; de a kerekek állandó zörgése megtöltötte fülét, elfárasztotta gondolatait, újra behunyta szemét; testét-lelkét összetörtnek érezte.

S végül megálltak. Férfiak és asszonyok vették körül a kocsit, kezükben lámpával. Megérkeztek. Jeanne hirtelen riadva gyorsan felugrott. Apja és Rosalie inkább vitték, mint támogatták a teljesen kimerült bárónét – egy majoros lámpája világította az utat; a báróné szorongva jajgatott, elhaló, gyenge hangon egyre ezt ismételgette:

– Ó, istenem! Szegény gyerekeim!

Nem kívánt sem inni, sem enni, lefeküdt, és rögtön elaludt.

Jeanne és a báró kettesben vacsoráztak.

Mosolyogva nézték egymást, kezük találkozott az asztal fölött. Mindkettőt gyerekes öröm kapta el; elindultak, hogy megnézzék a rendbehozott házat.

Azok közé a magas, terebélyes, normandiai vidéki lakóházak közé tartozott, amelyek egyesítik a tanyai házat és a kastélyt. Fehér kövekből építették, de ezek már megszürkültek; tágas volt, egy egész nemzedék megfért benne.

Hatalmas előcsarnok választotta ketté a kastélyt, végigvonult rajta; nagy ajtók nyíltak mindkét oldalán. Jobbról és balról lépcső indult felfelé, mely mintha átlépte volna a bejáratot, s a két szárny az első emeleten hídszerűen összefonódott.

A földszinten, jobb felől, óriási fogadóterembe lépett az ember; falait mintás szőnyeg borította; dúslevelű fák közt ugráló madarak. A bútorokon gobelin-hímzés, mindegyik egy-egy La Fontaine-mese. És Jeanne megremegett örömében, amikor újra meglátta, a széket, melyet kisgyerekkorában annyira szeretett: a széken a gólya és a róka története.

A fogadóterem mellett nyílt a könyvtár, tele régi könyvekkel, s még két szoba, de ezeket nem használták. Balra az ebédlő, új faburkolattal, majd a fehérneműs kamra, a tálaló, a konyha, s utána kicsi helyiség fürdőkáddal.

Az első emeletet – hosszában – folyosó vágta ketté. Ezen a folyosón sorakozott egymás mellett a tíz szoba tíz ajtaja. Jobbra a legmélyén, Jeanne szobája. Beléptek. Ezt a szobát a báró egészen újonnan rendeztette be; nem kellett mást tennie: felhasználta a padláson heverő kárpitokat és bútorokat.

A nagyon régi, flamand faliszőnyegek különös alakokkal népesítették be a szobát.

És amikor a fiatal lány meglátta ágyát, felkiáltott örömében. Négy sarkán négy nagy, tölgyfából faragott madár tartotta a fekhelyet, viasztól ragyogó, fekete madarak, mintha csak őrzői volnának. Kétoldalt széles, faragott virág- és gyümölcsfüzér; és négy finoman rovátkált oszlop, korinthusi oszlopfővel: ezek emelték magasba a rózsás, amorettes párkányzatot.

Hatalmas volt és mégis kecses, bár fáját erősen megbarnította az idő.

Mint két égbolt – úgy fénylett a díszes ágytakaró és az ágy mennyezete. Mindkettő sötétkék, antik selyemből készült, arannyal hímzett, nagy liliomok csillagképei ragyogtak szétszórtan a selymen.

Amikor Jeanne már eleget gyönyörködött az ágyban, magasabbra emelte gyertyatartóját és a faliszőnyegeket kezdte figyelmesebben vizsgálni, hogy megfejtse, mit mondanak.

Egy fiatal úr és egy fiatal hölgy, egészen szokatlan ruhában, zöldben, pirosban és sárgában, egy kék fa alatt csevegett, míg a fán fehér gyümölcsök értek. Ugyanilyen színű nyúl szürke füvet legelt.

Pontosan a fejük fölött, megfelelő távolságban, Jeanne öt kicsi, hegyes tetejű, kerek házat fedezett fel; és ott fent, majdnem az égben, egy piros szélmalmot.

Az egész szőnyeget hosszú, virágzó ágak hálózták be.

A két másik falikép nagyon hasonlított az elsőhöz, legfeljebb abban különböztek, hogy itt a házakból négy flamand öltözetű emberke tipegett elő, s égnek emelt karral nagy megdöbbenést és haragot fejezett ki.

Az utolsó faliszőnyegen azonban már lezajlott a dráma. A nyúl még mindig legelt, de a mellette fekvő fiatal férfi halottnak látszott. Az ifjú hölgy nézte őt, s közben kardot döfött saját mellébe – a fa gyümölcsei itt feketévé váltak.

Jeanne már-már lemondott arról, hogy megértse a történetet – ekkor azonban az egyik sarokban parányi állatkát fedezett fel; ha a nyúl eleven, lenyelheti ezt az állatkát, akár egy fűszálat. Pedig oroszlán volt.

És ekkor ráismert Pyramus és Thisbe drámájára; mosolygott az együgyű rajzokon, s mégis boldog volt, hogy ez a szerelmi kaland zárja majd körül életét, szüntelenül kedves ábrándjairól beszél, és álma felett minden éjszaka a régi híres szerelem lebeg.

A berendezés különben a legváltozatosabb stílusokat egyesítette. Azok a bútorok álltak itt, amelyekből minden nemzedék hagy néhányat a következőre, s ezek a bútorok a régi házakat kissé múzeummá is változtatják, melyben minden összekeveredik. Gyönyörű fiókos szekrény csillogó rézverettel XIV. Lajos korából, mellette két XV. Lajos stílusú karosszék, rajtuk még az eredeti virágcsokros selyemhuzat. A rózsafa íróasztal farkasszemet nézett a kandallóval, melyen gömbölyű üvegbura alatt empire óra állt.

Bronz méhkas volt ez az óra; négy márványoszlop emelte egy aranyvirágos kert fölé. A kasból hosszúkás hasadékon vékony inga bújt ki, és egy zománcszárnyú méhecskét sétáltatott szüntelenül a kertben.

Számlapja a méhkas oldalába illesztett, festett fajansz. Éppen tizenegy órát ütött. A báró megcsókolta lányát, és magára hagyta.

Ekkor Jeanne – kissé bánatosan – lefeküdt.

Még egyszer körülnézett szobájában, majd elfújta a gyertyát. Ágya csak fejénél érintette a falat, különben balról közel állt az egyik ablakhoz, s innét beözönlött a hold; a padlón világos fénytócsa terült szét.

Visszavert fény szökkent a falakra, halvány visszfény simogatta gyengéden Pyramus és Thisbe mozdulatlan szerelmét.

A lába felől eső másik ablakban Jeanne gyengéd sugárzásban úszó fát látott. Most oldalára fordult, behunyta szemét, majd néhány pillanat múlva ismét felnézett.

Úgy érezte, még mindig a döcögő kocsi rázza, továbbra is hallotta gördülését. Eleinte mozdulatlan maradt, azt remélve, ebben a csendben végül is elalszik; de lelkének nyugtalansága csakhamar testébe is átáradt.

Lába idegesen, egyre türelmetlenebbül meg-megrándult, végül is felkelt és mezítláb, karját csupaszon hagyva, hosszú ingében – olyan volt így, mint egy kísértet – átlépett a padló szétterülő fénytócsáján, kinyitotta ablakát és kinézett.

Egészen világos éjszaka volt, úgy tájékozódhatott benne, mint fényes nappal; és a fiatal lány felismerte gyerekkora annyira szeretett világát.

Először is ott volt előtte a széles gyep, vajsárgán az éjszakai fényben. A kastély előtt két hatalmas fa nyújtózott a magasba, északon egy platán, délen egy hárs.

A nagy füves rét végében kis liget zárta le a kertet – öt sor szilfa védte a nyílt tenger orkánjaitól. A féktelen, soha nem nyugvó tengeri szél meggörbítette, lenyeste, agyontépázta ezeket a fákat; mint egy háztetőt, lejtősre metszette őket.

Ezt a parkot jobbról és balról hatalmas jegenyenyárfák hosszú sora határolta; errefelé egyszerűen jegenyének mondták őket. Elválasztották a Jegenyés urainak kastélyát a két szomszéd majortól, Couillard-éktól és Martinéktól.

A jegenyékről nevezték el a kastélyt is. A fákkal lezárt területen túl nagy, műveletlen földdarab terült el, tele tüskés, aranyvirágú cserjével, köztük csak a parti szél vágtatott és fütyült éjjel-nappal. Majd a lejtő hirtelen nekieredt, százméteres, meredek, fehér sziklapartot formált, tövét a hullámok mosták.

Jeanne a víz finom ábrájú, hatalmas, messzi felületét nézte – a tenger mintha csak aludt volna a csillagok alatt.

A nap távol járt, és ebben az elcsendesedésben a föld minden illata szétáradt. Jázmin kúszott a földszinti ablakok köré, szünet nélkül lehelte átható szagát, mely elkeveredett a kibomlott rügyek könnyebb illatával. Lassú szélfuvallatok támadtak, a sós levegő erős zamatát és a tengeri hínár nyúlós verejtékszagát hozták magukkal.

A fiatal lány először átadta magát a gyönyörűségnek, hogy lélegzik; majd lecsillapította a táj nyugalma, mint a friss fürdő.

Az esti sötétben ébredő s ismeretlen létüket az éjszaka nyugalmába rejtő állatok hangtalan izgalommal töltötték meg a félhomályt. Nagy madarak kiáltás nélkül suhantak át a levegőn – foltok, árnyékok. Láthatatlan rovarok zümmögése horzsolta fülét; a harmatos füvön és az elhagyott utak porában néma futkosás.

Csak néhány bús varangyosbéka eregette a hold felé rövid, egyhangú szólamát.

Jeanne úgy érezte: szíve kitágult, finom neszekkel telt meg, akár a világos este; hirtelen ezer settenkedő vágy mozdult benne, ugyanúgy, mint a sötétben élő lények, melyeknek remegése körülvette őt. Vágyódó rokonsággal hullt bele ebbe a megelevenedett költészetbe; és az éjszaka lágy fehérségében szokatlan borzongást érzett, megfoghatatlan remények lüktetését, talán a boldogság leheletét.

A szerelemről kezdett álmodni.

A szerelem! Két év óta növekvő szorongással töltötte el a közeledése. Most már szabad volt szeretnie; már csak találkoznia kellett vele!

Milyen lesz? Pontosan nem is tudta, és nem is kérdezte magától. Ő lesz, a többi nem fontos.

Csak annyit tudott: imádni fogja, és mindent megtesz érte. Együtt sétálnak ilyen estéken, mint a mai – kettesben a csillagoktól porzó ragyogásban. Egymás kezét fogják, s összesimulva mennek majd, és hallgatják egymás szívének dobogását, érzik válluk melegét, és szerelmük elvegyül a nyári éjszakák lágy tisztaságával. Annyira eggyé válnak, hogy könnyedén, gyöngédségük erejével megértik egymás legrejtettebb gondolatát is.

És ez örökké így lesz; az elmondhatatlan szeretet nyugalmában.

És hirtelen úgy érezte: itt van, mellette! És abban a pillanatban az érzékiség bizonytalan remegése futott át egész testén. Két karjával átfogta mellét, öntudatlan mozdulattal, mintha csak álmát akarná magához szorítani; és az ismeretlen lény felé nyújtott ajkát megérintette valami – majdnem elájult. A tavasz lehelete volt, szerelmes csók volt.

A kastély mögött, ott lent, az országúton hirtelen lépéseket hallott az éjszakában. És felkavart lelke még tovább szárnyalt, elragadtatásában hinni tudott a lehetetlenben, a gondviselésszerű véletlenben, a csodálatos megérzésben, a sors regényes játékaiban – ezt gondolta:

– Hátha ő az?

Szorongva figyelte a közeledő szabályos lépéseit; bizonyos volt benne, hogy megáll a rácsnál, és szállást kér.

S amikor tovább haladt, a lány elszomorodott, mintha csalódás érte volna. De felismerte: milyen szertelenül reménykedett, s már mosolygott is őrültségén.

Ekkor kissé megnyugodva, józanabb álmok sodrására bízta gondolatait – jövendő életét építve megpróbált belekémlelni a jövőbe.

Itt él majd vele, ebben a békés kastélyban, a tenger felett. Bizonyosan két gyereke lesz: egy fiú, aki a férfié, s egy lány, aki az övé lesz. Futkosni látta őket a gyepen, a platán és a hárs között – az apa és az anya rajongó pillantása követi őket, és fejük felett a két tekintet szerelemmel összevillan.

Sokáig, nagyon sokáig maradt így, álmodozva, mialatt a hold befejezve égi útját, eltűnt a tengerben, a levegő hűvösebb lett. Keleten sápadni kezdett az ég alja. A jobb oldali majorban egy kakas kukorékolt; a bal oldaliban többen is feleltek neki. Rekedt hangjuk – tyúkólak falán átszűrődve – úgy hangzott, mintha nagyon messziről jönne; és az észrevétlenül világosodó, hatalmas égboltról eltűntek a csillagok.

Vékony madárhang ébredezett valahol. A lombok közül csicsergés bújt elő, eleinte csak félénken; azután nekibátorodott, átfűtött lett, jókedvű, ágról ágra, fáról fára terjedt.

Jeanne egyszerre úgy érezte: fényárban áll; és amint felemelte kezébe rejtett arcát, szemét le kellett hunynia, mert a hajnal ragyogása elvakította.

A nagy jegenyesor mögött most bíborszínű felhők hegyvonulata tűnt elő, gyöngéd piros fény hullt az ébredő földre.

És átszakítva a ragyogó felhőket, tűzzel borítva el a fákat, a síkságot, a tengert, az egész láthatárt: lassan megjelent a hatalmas, lángoló golyó.

Jeanne azt hitte, eszét veszti a boldogságtól. Lázas öröm, végtelen meghatottság áradt szét benne a világ ragyogása előtt, szíve egészen elgyengült. Az ő napja volt ez! Az ő hajnala! Az ő életének kezdete! Az ő reményeinek napkeltéje! Karját kinyújtotta a sugárzó űrbe, arra vágyott, hogy megcsókolja a ragyogó, távoli fényt; beszélni szeretett volna, valami nagyszerűt kiáltani, olyat, mint ez a most születő nap; de tehetetlen lelkesedésében béna maradt. Ekkor kezébe temette homlokát, érezte, hogy szeme megtelik könnyel; boldog gyönyörűséggel sírt.

Amikor újra felemelte fejét, a születő nap felséges díszlete már eltűnt. Ő is lecsillapodottnak, kissé fáradtnak, kihűltnek érezte magát. Nyitva hagyta ablakát, ledőlt ágyára, néhány percig még ábrándozott – és olyan mélyen elaludt, hogy nyolc órakor sem hallotta meg apja hívó hangját; csak akkor ébredt, amikor a báró belépett szobájába. Meg akarta mutatni neki a megszépült kastélyt; az ő kastélyát.

A földekre néző homlokzatot tágas, almafákkal teleültetett udvar választotta el az úttól. Ez az út, az úgynevezett községi út, bekerített paraszti birtokok között haladt és fél mérfölddel távolabb beletorkollott az havre-fécamp-i nagy országútba.

Egyenes fasor vezetett a léckerítéstől a teraszig. A melléképületek – tengeri sziklatörmelékből emelt, szalmafedelű kis házak – kétfelől sorakoztak az udvaron, a két majort határoló árkok mentén.

A kastélyon a tető mindenütt új volt; az ácsmunkát megerősítették, a falakat frissen vakolták, a szobákat újonnan kárpitozták, belül mindent kifestettek. És az öreg, megkopott udvarház mintha pecsétes lett volna: ablakain az élénk, ezüstfehér fatáblák s hatalmas, szürkés homlokzatán a friss gipszelés foltjai.

A másik homlokzat, melyen Jeanne egyik ablaka nyílt, a kiserdő és a szélcibálta szilfasor felett a távoli tengerre nézett.

Jeanne és a báró egymásba karolva mindent megnéztek, nem hagytak ki egyetlen zugot sem; azután lassan sétálgattak a hosszú jegenyesorban, mely a parknak nevezett területet körülvette. A fák alatt már kisarjadt a fű, és szétteregette zöld szőnyegét. Milyen kedves volt amott hátul a kiserdő; ide-oda tekergő apró útjait sövényszerűen összefonódó bokrok szegélyezték. Váratlanul nyúl ugrott fel előttük, a fiatal lány megrezzent, de a nyúl máris a lejtőn bukfencezett, és a tengeri nádas, majd a szirtek felé vágtatott.

Ebéd után a ház úrnője még mindig halálosan fáradtnak érezte magát, s kijelentette, hogy pihenni fog, mire a báró azt ajánlotta Jeanne-nak: sétáljanak le egészen Yport-ig.

Elindultak. Először a kis Étouvent falun vágtak át, ide tartozott a Jegenyés is. Három paraszt köszöntötte őket, mintha csak régi ismerősök lettek volna.

A lejtőn húzódó erdőbe léptek, mely a kanyargó völgy mentén a tengerig ereszkedett.

Hamarosan feltűnt Yport falu. Rongyos ruhákat foltozgatva asszonyok ültek a házak küszöbén, s utánuk néztek. A lefelé ereszkedő utcán patak folydogált, a kapuk előtt szeméthalmok, az egész utca erős sós bűzt árasztott. A nyomorúságos kis házak kapuin barna hálók száradtak, itt-ott egy-egy csillogó pikkely tapadt még rájuk, kis ezüstpénzekre emlékeztettek; bentről, az egyetlen helyiségből a belezsúfolt nagy családok szaga párolgott elő.

A patak mentén néhány galamb lépegetett, ennivalót kerestek.

Jeanne mindent hosszan megnézett; furcsának és újnak érezte mindezt, akár egy színpadi díszletet.

És amint az egyik háznál bekanyarodtak, hirtelen meglátta a tengert, átlátszatlan, sima kékségében, végtelen messzire nyúlva.

Megálltak, szembefordultak a parttal – és nézték. Vitorlák húztak el rajta kényelmesen, olyan fehéren, mint madárszárnyak. Jobbról is, balról is hatalmas sziklafal meredezett. Az egyik oldalon valami hegyfokfélén akadt meg a tekintet, míg a másikon a végtelenbe húzódó part szinte érzékelhetetlen vonallá halványult.

Itt-ott megszakadt ez a vonal, egy helyütt a kikötő és néhány ház szakította meg. Egészen gyenge hullámok habosra rojtozták a tengert, és könnyű zajjal futottak ki a kavicsos partra.

A falu bárkái – a lejtő gömbölyű kavicsaira vontatva – oldalt dőlve pihentek; kerek, kátrányos arcukat a nap felé fordították. Néhány halász az esti dagályra szerelte őket.

Egyikük most hozzájuk lépett, halat kínált – Jeanne vett is egy rombuszhalat, s maga akarta hazavinni a Jegenyés-be.

A halász ekkor felajánlotta szolgálatait is, ha valamikor kirándulnak a tengerre, s hogy jól megjegyezzék a nevét, egyre ismételgette:

– Lastique vagyok, Joséphin Lastique!

A báró megígérte, hogy nem felejti el.

De most már visszaindultak a kastély felé.

A nagy halat Jeanne súlyosnak érezte; átdöfték hát kopoltyúin apja sétabotját, s a bot két végét jól megragadták. Vidáman lépdeltek felfelé a parton, fecsegtek, mint két gyerek, arcukat belemártották a szélbe, szemük ragyogott, a rombuszhal meg egyre lejjebb húzta karjukat, vastag farka a füvet seperte.