Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A FEKETE KAKAS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Mikszáth Kálmán

A FEKETE KAKAS

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-306-4 EPUB

ISBN 978-963-559-307-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1907

a borító Joseph Crawhall (1861 – 1913) The Black Cock
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A FEKETE KAKAS

Úgy van az valahogy berendezve, hogy nemcsak az emberek halnak meg, hanem a betegségek is. Egy-egy ismerős betegség egyszer csak eltűnik, és sohase látják többé a doktorok. Elkezd gyengülni, gyengül, gyengül, és mikor már olyan gyenge, hogy nem tud ártani, a halál visszahívja, mint a rokkant katonát, és küld helyette egy másikat, egy erőset. A halál is változtatja a maga szolgaszemélyzetét.

Így lett vége a becsületes öreg hideglelésnek. Pedig valaha, kivált gyümölcsérés idején, egész falvak feküdtek benne; rázta az embereket, vacogtatta a fogaikat, de már nem volt annyi ereje, hogy valakit elvigyen, hát megszűnt, mert hasznavehetetlen, s jött helyette az influenza.

Új seprő jól seper: a kis Parászka községet valóságosan megtizedelte. Egy része meghalt magában az anyabetegségben, más része az utókövetkezményekben pusztult el, tüdősorvadásban, vérszegénységben. Csak azok menekültek meg, akiket az orvos, dr. Brogly, a déli fenyvesekbe küldött, ahol fölvették magukat, húst és vért szedtek össze.

Különösen a következő, 1890-iki tél volt veszedelmes. Az influenza is fiatal volt, a tél pedig bolondozott, még december elején is nyárra játszotta magát. Minthogy azonban se a meleget, se a hideget nem eszi meg a kutya, hát januárban aztán minden maradék hideg előjött egyszerre olyan erővel, hogy az öregemberek is csodálkoztak: „Ilyen hideg lehetett a moszkvai, mely Napóleont leteperte.”

Ekkor halt meg Kosztohay Péter, a község kilencvenöt éves embere; Divényi Szepi bácsi, a gyerekek barátja, aki minden vagyonát bábukra, fahuszárokra, kis bögrékre és kis kannákra költötte, nem voltak gyermekei, a másokéit szerette; meghalt a nyugalmazott kulcsárné, a Francka néni, az egyetlen asszony, aki még burnótozott, úgyszintén letette a kanalat Tóth István uram, az elaggott prókátor, és Ujlaki Mihály, a legnagyobb birkózó a vidéken, aki a száguldó bikát megkapta a szarvánál fogva és egy tapodtat sem eresztette tovább: „Hopp, állj meg, hékás!”

Csak a nevezetesebbeket soroltam föl. És már mindegy, akik elmentek, hát elmentek isten hírével, nagyobb baj az, hogy akik megmaradtak, keresztülmenvén az új betegségen, csak hálni járt beléjük a lélek. Ilyen rossz karban valának Makutyi Jánosné, a szép fiatal Bolnádyné szül. Szabó Rozália, Veres Mihály, Nagy Károly, a felső soron Kuponyi József, Értelmes Imre és Pataky Pál. Persze itt is csak a nemességet említem, a paraszt nem számít.

No, de milyen nemesség ez! Szalmafödeles házikó a kúria, szúette rámában egy vén címer, egy keményen megvasalt griffmadaras láda, abban egy köteg régi írás, egy vén rozsdás kard, mely lelóg a mestergerendáról (sokat csuklik a másvilágon, aki utoljára viselte), egy ezüst, címeres gyűrű valahol a fiókban (aranyra nem telt az ősöknek se) és húsz-harminc holdnyi föld a szent korona testéből a parászkai határban. Ebből áll az egész dicsőség.

Hanem hát jó tanító a félelem, hamar civilizál. Jézus, Mária! Mi volt az tavaly, mikor Brogly ráparancsolta a betegekre, hogy menjenek a nyáron Gleichenbergbe. Mikor fölállította: vagy meghalni, vagy Gleichenbergbe menni!

No, csak az kellene még! Bolond beszéd! Hol vennénk mi arra pénzt? Majd csak hogy föl nem lázadtak a betegek. Mit keresnénk mi Stájerországban? Lehet is a halál elől elfutni!

Az értelmesebbek, mint például Kresztics, a szűcs, egyenesen a doktor ellen keltek ki:

- Butaság Broglytól! Jó levegőről beszél? Egye meg a tudományát! Hiszen, ha a föld forog a nap körül, mindennap belefordul mindenféle levegőbe, ez csak világos.

Ellenben a doktor javára érvelt Szlanyiczkiné, aki fiatal korában komorna volt Pesten és sokat tapasztalt.

- Lehet a dologban valami, mert én is ösmertem egy grófot Pesten, aki a vézna gyerekei mellé egy gleichenbergi leánykát hozatott, és a leányka csakugyan jó volt a hektika ellen, mert a gyerekek megizmosodtak és még a mai napig is élnek.

Így volt ez tavaly, de mikor az árendás Holz Lipót és Flingi molnár (akiket egyedül sikerült rávenni Broglynak a gleichenbergi fürdőzésre) pirosan tértek meg, olyan cipóábrázatokkal, mint a váci kanonokok, míg ellenben a többi influenzások otthon apránként elcsepegtek, mint a halál pitvarában meggyújtott faggyúgyertyák, akkor beadták derekukat a parászkaiak is a levegő különfélesége előtt, és az idei influenza után Broglynak veszekednie se kellett, maguktól készülődtek Gleichenbergbe a lábadozók. Nem kérdezték: hol veszünk pénzt? Nem mondták gúnyosan, mint tavaly: „Majd, ha a lyukas hídon találunk.” Egyszerre nyíltak mindenféle források: Bolnádyné egy rétet adott el a zsidónak, Veres Mihálynak az ügyvéd fia küldött Losoncról kétszáz forintot. Pataky Pál uram a szép növésű Nyíl csíkót adta el egy huszártisztnek, Értelmes Imre a takarékból vett fel kölcsönt. Egyszóval az ember szereti a saját bőrét és szívesen nyit valahol egy fiókot, ha a halállal kell alkudozni.

Gond erre nézve csak Kupolyiéknál volt. Az öreg pár, férj és feleség, tisztes békében élt együtt, az Isten is szerette őket, mert hosszú, verőfényes öregséget adott nekik, ezüst hajat, ezüst szemöldökét és arany kedélyt, de mintha aztán egyszerre megbánná. „No, de elég is már aranyból és ezüstből Kupolyiéknak”, hagyta őket szegénységben. Vagy húsz holdat művelt a két kajla ökröcskéjük, de a kicsiny birtok is meg volt terhelve, csak éppen, hogy lézengtek rajta és csak úgy, hogy egyetlen unokájuk, a Pali is már keresni kezdett a sovány földek termése mellé.

A Pali, a kis Pali. Istenem, milyen hamar megnőtt! Hogy elszaladtak az esztendők! A Pali apja, anyja elhalt, mielőtt még ismerhette volna őket, s ő az öregek közt nőtt fel boldogan, mert a nagyszülők jobban szeretnek az édeseknél.

De milyen különös volt az a növekedő fiú ebben a fonnyadó környezetben, ebben az ócska házban. A tiszta, sima homloka, és mikor piros száját kinyitotta, benne azok az újdonatúj fehér fogak. Az ember majdnem kísérletbe jött fölkiáltani: Ejnye, mit zavarjátok az összhangot? Hiszen itt minden öreg és minden összeillik, a gerendáktól kezdve a mohos háztetőig. A komondor, aki sajátságosán ugat, mert sok foga hiányzik, az öreg szolga, a Pap Vince, aki összetöpörödve, meghajolva gurul a napi foglalatosságai mellett, mint egy gombolyag, az anyóka a fekete fejkötőben, a nyájas arcával, a nagyapó a botosokban, az ökröcskék, akik kedvetlenül vonszolják az ekét, meg a szekeret s úgy jár a mellök, mint a fújtató a kovácsműhelyben, ha egy kicsit dolgoztak, és künn a kertben a vén szilvafák, melyek beszüntették már a termést és csak arra jók még, hogy egy kis árnyékot tartsanak nyáron s utolsó istenhozzádnak egy kis meleget adjanak az öregeknek, a kályhába jutva.

Az öreg tehénkéről el is feledkeztem, pedig az volt a nagy fönntartó, a Riska. Egyszer már el akarták adni, de a mészáros megnézte a fogait: „a kutya se eszi ezt meg” s nem vette meg.

Kupolyi vígan dörzsölgette a kezeit.

- Ej, ha a húsa nem jó, a teje még mindig jó. Hát hadd maradjon a tehénke.

- De ha már nem akar enni - ellenveté Kupolyiné.

- Semmi az, anyóka, semmi az. Fölvágjuk neki apróra a burgundiát és megtörjük pépnek a mozsárban. Csak éljen ő szegény mivelünk.

Minden, de minden öreg volt itt - mintha a Matuzsálem itt hagyta volna a háztartását és az nem tudna elmúlni azóta. Vince egy hollót fogott valahol, aztán kalitkát csinált neki s fölakasztotta az eszterhéj alá. A holló is nagyon öreg volt már, és Vince váltig emlegette:

- Azt mondják, sokáig él, hogy kétszáz évig is elél. De már kilesem, mondok, és azóta gondját viselem a kis semmiházinak.

A kerten keresztül is patak folyt (az volt köztük a legöregebb), a patakra járt inni egy veréb, egy teljesen fehér, ősz veréb, mintha bemeszelték volna; az anyókának megtetszett, s ha a kertben meglátta, kenyérmorzsákat szórt neki. Mindig eljött ezentúl, megszerette az ingyenélést, később aztán annyira nekibátorodott, hogy a pitvarba is bejött s egész nap ott lábatlankodott maga is, vedlett, vén fickó, az öregek körül. Különösen az anyókához ragaszkodott a kis bolondos. Néha a vállára is fölrepült s utána mászkált kamrába, pincébe, mint egy kiscsibe.