Réti László – Panda

Copyright © Réti László

Első megjelenés: 2017

A szerző elérhetősége:

www.retilaszlo.hu

info@retilaszlo.com

Szerkesztette

Réti László (2023)

Borítóterv

Réti László

Elektronikus változat

Réti László

© Parfüm & Toll

ISBN: 978-615-6734-01-3

Réti László

PANDA

Cameron Larkin harmadik kalandja

HÉTFŐ

Hétfő reggel volt.

Megint.

Ez nem jó jel.

Már a Biblia is említi, hogy a hétfő bűn. Vagy valami ilyesmi. És én ezzel mindig is maximálisan egyetértettem.

Egyszerre azon kaptam magam, hogy a plafont bámulom, és figyelem, ahogy egy fáradt kaszáspók tétován szerencsétlenkedik a keresztben futó hajszálrepedés mentén. Ahogy néztem, mit csinál, Isten jutott az eszembe.

Az, hogy ő is elcsesz dolgokat.

Most komolyan: mégis mit akarhatott ezzel a sorsüldözött fajjal? Vagy talán félrenézett egy pillanatra teremtés közben, mert csöngetett a pizzás, vagy leejtette a dugóhúzót, aztán mire megint odafigyelt, már hopp, kész is volt, és ilyen lett?

Micsoda idióta egy állat!

Mármint a pók…

De mit is keresek én a hátamon fekve a padlón?

Jártas alkoholistaként elkezdtem a felállás előtti chek list-et, akárcsak a pilóták szokták felszállás előtt.

Futómű? – mozog, rendben.

Törzs? – zsibog, de rendben.

Irányítás?...

Mondom: irányítás?!

Hirtelen tudatosodott, hogy egy ideje már valami sürgető hangot hallok

– az ajtócsengőt. Alighanem ez volt az, amire felriadtam, csak már nem emlékeztem rá. Valaki nagyon be akart jönni, mert most már rátenyerelt a csengőgombra, és a bimbamozás állandósult.

Nem fogadtam volna egy dollárban sem arra, hogy hajnali négykor, miután hazajöttem a San Diego-i rendőrség éves jelmezbáljáról, ráfordítottam

a kulcsot. Igazából nem is emlékeztem, hogyan jutottam haza. Próba, szerencse, és erőtlenül felkiáltottam:

– Bújjál már be!

A bimbam elhallgatott, és a lábamat hideg levegő csapta meg. A jövevény benyitott az előszobába. Csak ekkor jutott eszembe, hogy sokéves tapasztalattal rendelkező gyilkossági zsaruként számos ellenségem akadhat szerte a városban. Lehet, hogy éppen most engedtem be egyet?

Még szerencse, hogy eleve egyenruhában heveredtem el a nappali szőnyegén. Bár ez túl szemérmes fogalmazás… valójában úgy dőltem el, mint a ketteslétra. Viszont, jutott eszembe, ha már egyenruhában maradtam, ahhoz fegyver is jár. Az övem felé tapogatództam, és kutató ujjaim meglelték a pisztolytáskát. Kikapcsoltam, és előhúztam a benne lapuló oldalfegyvert.

Kicsit furcsállottam, hogy egészen vékony a csöve, és cseppet sem hasonlít a Glockomra, de ilyen csekélységgel most nem törődhettem. Majd visszacserélem. Ha már tudok járni. Meg amint rájöttem, hol is hagytam a Glockot.

A pisztolyt az ajtóra emeltem.

Épp időben, mert ekkor megjelent egy sötét alak. Nálam kicsit magasabb volt, erősebb, és ébenfekete bőre csak úgy csillogott a reggeli napfényben.

– Mit akar azzal a műanyag fegyverrel, Larkin?

– Fiona – állapítottam meg, és leengedtem a pisztolyt. – Maga meg mit keres itt?

Az előző ügyem során a nyakamba akasztott rendőrnő a szemét forgatta.

Egyébként akkora szeme volt, mint egy teniszlabda.

Igen! Ez az! Mióta is kerestem már ezt a hasonlatot?

Közben Fiona az óráját kopogtatta.

– Én?! Maga mit csinál itt, Larkin?

– Fekszem.

– Be van rúgva?

– Az attól függ, mennyi az idő?

– Kilenc. Tízre időpontja van, ha elfelejtette volna!

– Ha kilenc, akkor igen.

– Mit igen?

– Be vagyok rúgva.

A nő lerogyott a fotelba.

– Úristen, meddig maradt?

– Négy körül érhettem haza. Magát akkor már jó ideje nem láttam.

– Persze, hogy nem. Egykor hazamentem. Maga már akkor is olyan ázott volt, mint a kacsáknak vetett zsemle.

– Szemléletes.

– Mert magának mindig innia kell!

– Csak ha ébren vagyok – ültem fel lassan, és felhúztam a térdemet, hogy aztán át is karoljam. – Ennek most maga volt az oka. Traumatizált a tegnapi jelmeze.

A nő összeszorított szájjal meredt rám, de nem vette a lapot.

Láttam, hogy magától nem fog megszólalni. Nem is hibáztattam.

Még én sem várhattam el, hogy mindig önként borítsa magára a szennyes vödröt azzal, hogy visszakérdez.

Felidéztem, ahogy előző este megláttam egy, az egész testét elfedő fehér lepedőben, és egy élénksárga úszósapkában.

– A maga ötlete volt, hogy tükörtojásnak öltözzön?

– Nyertem vele, nem?

– De. Viszont a maga fekete bőre sok helyen kilátszott.

– Mit akar ezzel?

– Nem volt pontos a megfogalmazás. Igazából azt kellett volna mondania, hogy tükörtojás égett pirítóson.

– Ez nem volt politikailag korrekt.

– Ki mondta, hogy politikailag korrekt akarok lenni? Sőt. Bármilyen szinten korrekt?

– Nem én heverek a hátamon, a szőnyegen – jegyezte meg a nő, – mert állat módon leittam magam!

– Nem heverek – mutattam rá a különbségre. – Ülök.

– És hosszú éveken át ülni is fog, ha nem szedi össze magát.

Megráztam a fejem.

– Miről beszél?

– A belső elhárításról. Rászálltak magára.

Ez most meglepett. Tényleg.

Rühelltem őket, mint csiga a sót, de pont emiatt igyekeztem is elkerülni azokat a csótányokat. Hát mit tettem én ellenük?... meg is kérdeztem:

– Hát mit tettem én ellenük?

– Vu Csianhua halála miatt nyomoznak.

– Az meg ki a tököm?

– Egy kínai…

– … erre rájöttem…

– …aki megsült a kocsijában.

– Ó!

Elhallgattam.

– Ismerős? – ütötte a vasat Fiona.

– Szőrmentén.

– Bajban van, Larkin.

– Erről szól az életem.

– Valójában ezért kell most a rendőrségi pszichológushoz mennie, és ezért kell, hogy rendesen viselkedjen.

– Az milyen?

– Ne idegesítsen már fel! Éppen emiatt vagyok itt!!!

Csak pislogtam.

Lássuk be, Fiona tudott bánni velem.

Ha nem volna akkora, mint egy barnamedve, még tán feleségül is kérem.

De hát… akkora.

Teniszlabdányi szemekkel.

Csend volt. A nő nézett, én meg magamban füstölögtem a padlón.

Patthelyzet volt.

– Kér egy kávét? – törte meg a csendet az okosabb.

– Mindenképp – mondtam én. – Kösz.

A konyha felé indult, és a válla felett visszakiabált.

– Van kapszulája?

– Van – hörögtem, majd már csak magamnak folytattam félhangon: –

Nekem egy ciánt legyen kedves! Az kéne erre a fejfájásra.

Amíg a kávégép szörcsögését hallgattam, felkeltem, és kissé imbolyogva megálltam a nappaliban. Fog ez menni! Kiballagtam a konyhába. A kolleganő

éppen egy új csészét helyezett a kávéfőző alá. Ahogy dolgozott, és elnéztem a hátát, ismét megállapítottam, hogy sokkal erősebb nálam. Megköszörültem a torkom.

– Hogy is mondta azt a dolgot a belső elhárítással?

– Ki akarják nyírni, Larkin. Ehhez kell a pszichológusi vélemény.

– Én mindeddig abban a tudatban voltam, hogy azért kell jelentkeznem a pszichológusnál, hogy kimondja, újra munkába állhatok.

– Magának ezt mondták? Akkor jól palira vették.

– Miért? Azok után, hogy megsérültem a múltkor, és heteken át kellett regenerálódnom…

– …vagyis innia…

– …szerintem igenis logikus döntés, hogy a rendőrfőnök megnézet egy pszichológussal. Még ha nem is látom sok értelmét, hogy egy agyturkász matasson a mentálhigiénémben.

– A hol? – nézett rám a nő, és egy kávésbögrét nyomott a markomba.

– Az agyamban.

– Na, hát akkor jobb, ha tudja, nem azért rendelték be. A belső elhárítás Vu Csianhua halála miatt eljárást indított. Tisztázatlanok a körülmények.

Vannak olyan vélemények, hogy maga intézte el azt a pasast.

– Én csak verekedtem vele. Aztán menekülőre fogta, és…

– Jó, jó, én hiszek magának, nem engem kell meggyőznie, Larkin…

– Cameron. Ezerszer megbeszéltük.

– Ahogy azt is, hogy képtelen vagyok Cameronnak szólítani. Magának olyan Larkin alkata van. Larkin feje, Larkin lelke.

– Majd még eldöntöm, hogy ez most bók volt, vagy éppen a sárba döngölt.

– Egész pontosan ezt még én sem tudom.

– Szóval azért jött ide, hogy figyelmeztessen?

– Pontosan. Ma nem viselkedhet úgy, mint egy megvadult, cinikus óvodás. Dr. Norton várja magát tízre.

– A vírusirtó?

– Az a nő egy igazi farkas!

– Majd írok Stan Leenek.

– Kinek?

– Úgysem értené.

– Norton meg fogja enni magát!

– Akkor mégiscsak a vírusirtó lesz az.

– Higgyen már nekem! Ma tényleg jó fiúnak kell lennie.

– Az leszek.

– Akkor vegyen egyenruhát. Az talán jobban áll magának, mint az ostoba öltönyei, meg a hányadék nyakkendői. És szedje rendbe magát!

– Lassítsunk már, hé! Egyenruha van rajtam, nem? – jól emlékeztem, hogy amikor a padlón hevertem, egyenruhában tettem azt.

Ezek szerint még hajnalban átöltöztem, hogy ezzel reggel ne kelljen vesződnöm.

Fiona fáradtan végigmért.

– Barna. És még ez vele a legkisebb baj.

– Miért?

– Illene tudnia, hogy a San Diego-i rendőrség sötétkék egyenruhát használ.

– Hm… Tényleg – beugrott, hogy igaza van!

Csak nem tisztulni kezdett az agyam?...

De akkor mi van rajtam?!

– Maga még mindig a jelmezbáli cuccban van, Larkin – megint az órájára nézett. – Kezdjen átvedleni. Alig negyven percünk maradt.

– Mi lenne, ha ebben maradnék?

– Kirúgnák. Nézzen már magára! Engem ostoroz a tükörtojás miatt?

Amikor maga ebben jelent meg este?

Őszintén szólva csak hézagos emlékeim maradtak az estéről.

Egészen mostanáig.

Kezdett oszlani a köd.

Igen, már rémlett.

A Hétpatkó ban kezdtem a délutánt. Háromtól masszívan ittam a cimborákkal. Aztán este Fiona felhívott, hogy megnyugtassa magát, ma

józanon megyek a pszichológiai vizsgálatra. A hangomon azonban hallotta, hogy már akkor sem voltam száraz. A beszélgetés során elejtette, hogy a rendőrségi jelmezbálba készül.

Akkor jó ötletnek tűnt, hogy én is elmenjek.

Bementem egy kölcsönzőbe, kivettem egy ruhát, és elmentem. De már alig emlékeztem, mi is volt az… Akkor azonban a felismerés miatt kitágult a szemem, és szó nélkül kifordultam a konyhából. A hálóban van a gardrób ajtaján egy tükör, arrafelé vettem az irányt. Hallottam, hogy Fiona mögöttem dübörög.

Megálltam a vetetlen ágy mellett, és megnéztem a tükörben látható fickót. Egy idő után visszanéztem a vállam felett. Fiona az ajtóban kortyolgatta a kávéját.

– Tényleg Hitlerként mentem a jelmezbálba?

– Még az a Luger is ott volt az övében.

– Akkor már most ki fognak rúgni.

– Sanszos. Ezért próbálom menteni. Devil rendőrfőnököt a gutaütés kerülgette, amikor meglátta magát.

– Hogyhogy nem dobatott ki?

– Maga váltig állította, hogy valójában Chaplinnek öltözött.

– Chaplinnek?

– A Diktátor ból.

– Annak volt horogkeresztje?

– Nem volt. Ahogy birodalmi sas sem volt a mellén, és Vaskereszt sem a nyakában.

Szemügyre vettem a Vaskeresztet.

– Szóval nem volt a Diktátor ban Vaskereszt? Biztos benne?

Ahogy rápillantottam, láttam, hogy szomorúan néz rám. Most olyan szép volt, mint egy új traktor.

– Csak azért nem hajították ki, mert a százados azt mondta Devilnek, hogy ha magát így az utcára teszik, és valaki lefotózza, abból hatalmas sajtóbotrány lehet. Nem akarta, hogy maga legyen a San Diego-i rendőrség Harry hercege.

– Herceg? Én herceg?

– Ezzel példálóztak.

– És hagytak inni?

– Az eszméletlenségig itatták, és, ebben maga partner is volt, majd, ahogy ma hallottam, egy pokrócba tekerve hazahozták.

Akkor ezért nem volt bezárva az ajtó. És ezért hevertem a padlón.

Játszadozni kezdtem a Vaskereszttel. Miért nincsenek ehhez kardok és tölgyfalombok? A gyémántokat már szóba sem hoztam…

– Gondolom, Devil ma látni akar.

– Devil ma látni sem akarja. Sőt, egy darabig biztosan nem.

Mélyen átéreztem, hogy ezúttal valóban túllőttem a célon. Értem én, hogy új elnökünk van, és tőle jobbra ugyebár már csak a szakadék, de azért ez mégiscsak túlzás volt. Erre anno még Harry királyfi is rápacsált.

– Harmincöt perc – morogta a nő.

– Jóvanmá!!! – megragadtam az orrom alatt fészkelő bajuszkát, hogy letépjem.

Nem kellett volna.

Könnybe lábadt a szemem. Gyorsan rájöttem, hogy ezt előző este a saját, kéthetes borostámból borotváltam ki ilyen szép kockára.

Fiona figyelmét nem kerülte el a mozdulat. A tükörben találkozott hitetlenkedő tekintetünk.

– Eddig én is azt hittem, ragasztva van.

– Inkább hagyjuk – elmentem mellette, és bevettem magam a fürdőszobába.

A következő tizenöt percben lehámoztam magamról a náci egyenruhát, letusoltam, fogat mostam, aztán tiszta fehérneműt vettem. Akkurátusan megfésülködtem, és kitártam a gardróbom ajtaját.

– Öltözik már? – kiabálta a zárt ajtó mögül Fiona.

– Most választok öltönyt.

– A lehető legkonzervatívabbat, Larkin! A lehető legkonzervatívabbat. A végtelenségig menjen el a konzervativizmusban, érti!?

– Jawohl, Herr Hauptstrasse!

– Mit mondott?

– Csak hevesen egyetértek magával.

– És a nyakkendők terén is konzervatívan!

Szót fogadtam. Ritkán fordul velem elő, de most tényleg éreztem, hogy elrúgtam a labdát a Hitler jelmezzel. Nagyon jó fiúnak akartam ma tűnni.

Szerénynek, csendesnek, okosnak. Olyannak, akinek egy pszichológus megadja a zöldkártyát. Olyannak, aki átcsúszik Norton szűrőin… vagy tűzfalán.

Fekete öltöny, fehér ing, és fekete nyakkendő. Ez utóbbit eddig csak temetésre vettem fel. Ahogy a bőrcipőt is felrántottam, már éreztem, hogy bizalomgerjesztő leszek. Vidáman kinyitottam az ajtót, és kipenderültem Fiona elé.

– Tadamm!

A nő elképedve bámult rám.

– Hogy néz ki maga?!

– Ahogy kérte. Konzervatívan.

– A frászt! Most egy egyenruhás Hitlerből egy öltönyös Hitler lett! Csak a karszalag hiányzik!

– De hát…

– Legalább a haját ne jobboldalon választotta volna el!

– Mindjárt összeborzolom…

– De attól még ott a bajusza!

– Ó, a francba! – elfelejtettem borotválkozni! – Azonnal visszamegyek…

– Nem megy sehova! Máris elkéstünk.

Kirángatott a lakásomból, és betuszkolt a kocsijába. Ellentmondást nem tűrően rám csapta az ajtót, megkerülte a Chryslert, és lehuppant a vezetőülésbe. Csikorgó kerekekkel kilőtt a járdaszegély mellől.

Tűnődve mustrálgattam a női súlyemelőválogatott tiszteletbeli tagját.

Mármint a kelet-német válogatottét. Bár ő fekete... Akkor délnémet.

– Miért csinálja ezt, Fiona?

– Mit?

– Mire véljem ezt a gondoskodást? Miért törődik velem? Már megmondtam, hogy nem az esetem.

– Hogy maga mekkora tuskó tud lenni, Larkin!

– Cameron.

– Hagyja már ezt! Pusztán azért vagyok itt, mert az előző ügyében még nem zárult le a vizsgálat. Abban együtt dolgoztunk, ha elfelejtette volna! Ha további hülyeségeket csinál, az az én karrieremre is kihathat.

– És akkor nem tud majd kilenctől ötig állásba menni, és nem tud majd meséket olvasni a fiacskájának?

– Istenemre mondom, inkább most leviszem a tengerpartra, és a belelövöm a vízbe! Már középtávon is mindenki jobban járna!

Belenéztem a napellenző tükrébe.

– Az hogy venné ki magát, hogy hetvenvalahány év után San Diego előtt vetődik partra Adolf Hitler teste? Trump szerintem kitömetne, és ott vigyorognék az ovális iroda sarkában.

– Hülye maga?!

– Ja, tényleg! Ha ovális, nem lehet sarka.

Szikrázó pillantást vetett rám, de nem csapta le a labdát.

– Beszélnünk kell.

– Eddig ugyan mit csináltunk?

– Kell magának egy ügyvéd.

– Dehogy kell.

– Gyilkosság lehet a vád, ha azok a szemét ellenőrök találnak valamit!

– Akkor majd kell az ügyvéd.

– Nincs rá pénze?

– Hát például az sincs. Meg ártatlan is vagyok.

– Ezzel a fejjel ki hinné el magának, hogy ártatlan?

– Göring.

– És rajta kívül?

Speciel, ebben van valami.

Tanakodni kezdtem magamban. Annyira azért okos vagyok, hogy tudjam, a saját ügyeimben egyáltalán nem vagyok okos. Ha annak a Vutangnak vagy kinek a halála miatt van ez az egész hercehurca, akkor valószínűleg tényleg bajban vagyok. És akkor ügyvéd kell.

Fionának igaza van. Megint.

De egy önérzetes férfi ezt nem mondhatta ki. Főleg nem egy olyan kekec hímsoviniszta, mint én.

– Mi a javaslata? – böktem ki.

– Mondtam, fogadjon ügyvédet.

– Az olyan, mintha máris beismerném.

– Miért? – nézett át az anyósülésre. – Nem maga nyírta ki a tagot?

– Ha azt mondanám, én voltam, elhinné?

– Magának? – eltöprengett. – Nem.

– És ha tagadnám? Azt elhinné?

– Azt még annyira sem.

– Hát akkor?

– Fogadjon ügyvédet. Csak… csak beszéljen eggyel, jó? Hogy legyen készenlétben.

– Minek?

– Ha kell.

– Rendben – szűrtem a fogaim között. – Feltételezem, van tippje.

Egy névjegyet nyújtott felém.

– Készültem. Korábban zsaru volt. Ismeri a dörgést.

Kedvtelve forgattam a kártyát.

– Százalékot kap tőle, mi?

– Na, most menjen a picsába!!!

– Na, na, naaaa!

– Soha többé nem segítek magának!

– Lekötelez. Addig is hívogassa maga az ügyvédet, ha indokoltnak érzi.

– Magát fogják megvádolni, ha így folytatja.

– Maga nem fog tudni meséket olvasni, ha én így folytatom.

– Idióta!

– Szóval akkor a továbbiakban intézi az ügyvédet.

Durcásan elhallgatott, én meg visszapöcköltem a névjegyet az ölébe.

Befordultunk a rendőrkapitányság elé, és leparkoltunk. Az épület előtt két fekete öltönyös fickó beszélgetett. Fiona feléjük intett az állával.

– Itt is vannak.

– Kik? – néztem ki a szélvédőn. – A Men in black?

– Belső ellenőrzés. Alighanem magát várják.

– Akkor ne várassuk őket.

– Én innen nem megyek tovább, Larkin. Ez most már a maga meccse.

Legyen okos!

– Mindig okos vagyok.

– Ja. Én meg a Hófehérke.

Kiszálltam, és elindultam az épület felé.

*

A Chrysler csikorgó gumikkal elhajtott, én meg ott álltam buta fejjel a járdán, és az épület felé bámultam. A San Diego-i Rendőrkapitányság impozáns irodaháza önálló tömböt alkotott a Broadway, a 15. és a 14. utca, valamint az E utca között.

Most, hogy ezt így végiggondoltam, megint eltöprengtem rajta, nincs-e mégiscsak igaza az Amerikán kívüli világnak? Számokról és betűkről nevezünk el utcákat. Mit is jelenthet ez? Nagyjából két dolgot. Vagy egyszerűek vagyunk, mint a nyolcas anya, vagy nincs annyira hosszú történelmünk, hogy elég híres emberünk legyen az utcák elnevezéséhez.

Mégiscsak furcsa lenne, ha mondjuk a Redskins kezdőcsapata alapján kezdenénk elnevezni az utcákat, nem? Viszont egyelőre elnökből is mindössze negyvenötnél tartunk. A legtöbb nevesincs európai országnak csak lefejezett királyból van ennyi.

Eh, ilyen eszmefuttatásokkal fele annyira sem vagyok hazafi, mint Steven Seagal!

Mármint mielőtt szerb állampolgár lett belőle.

Vagyis a legamerikaibb amerikai – szerb…

Alighanem még mindig be vagyok nyomva, akár a rajzszeg, különben nem lovallnám bele magam ilyen gondolatmenetekbe.

Felpillantottam az épületre, és láttam, hogy a Men in black elindult felém.

Hiányoztak, mint szemműtéthez a tüsszentés.

Hála Istennek, megcsörrent a mobilom. Ezúttal időt kellett nyernem, így nem vártam ki a tíz csengést, amit szoktam, hanem azonnal megnyomtam a zöld gombot.

– Larkin.

– Devil.

Maga az ördög!

– Igen, uram? – váltottam alázatosabb hangnemre.

– Felébredt már?

– Igen, uram – tudtam, hogy ez ide most kevés lesz. Arra gondoltam, puncsolni kezdek. – Rendőrfőnök úr, elnézést szeretnék kérni.

– A tegnapi Hitler-jelmezért?

– Ahogy mondja, uram. Bár az Chaplin volt, de tény, hogy bizonyos fényviszonyok között…

– Sokat gondolkoztam, hogy azt mondom magának, a betegszabadsága után már ne is nagyon jöjjön be dolgozni.

– Az elmúlt hetekben a kórházi kezelés alatt annyi gyógyszert kaptam, hogy tegnap nem is tudom, mi történt velem – ez persze ordas nagy hazugság volt.

– Hülyeséget csinált.

– Igen, uram. Nagyon rossz döntés volt.

– Na. Végre egyetértünk valamiben. Csak azért nem bocsátom el, mert ma úgyis a pszichológushoz megy. Majd az elvégzi a piszkos munkát.

A Men in black megállt előttem, és felmutatták az igazolványukat.

Valóban a belső ellenőrzés volt. Letakartam a telefont, majd odasúgtam nekik:

– Egy kis türelmet. Az elnök van vonalban.

Ezen meglepődtek, én meg beleszóltam a telefonba:

– Igen, uram.

– Hol van, Larkin?

– Az épület előtt, uram.

– Remélem, dr. Steinhez tart.

Ez meg engem zavart meg. Fiona más nevet említett, amikor ide rángatott, hogy menjek be a pszichológushoz.

– Parancsol, uram?

– Dr. Annelise Stein. A pszichológus. Már várja magát.

– Annelise? És Stein? – eszembe jutott, hogy Hitlerként megyek be nemsoká egy német nevű pszichológushoz. Nem is kell ide a Norton, hogy kiirtsanak. Valahogy nem álltak ma jól a csillagok. – Biztos benne? Én másról tudok.

– Ne szórakozzon megint! Menjen a vizsgálatra!

– Uram, már itt vagyok, de biztos, hogy szükség van erre?

– Hah! Mi az, hogy! Harmincöt évnyi zsarumúlttal a hátam mögött maga tette számomra elfogadhatóvá a pszichológusok jelenlétét a rendőrségen.

– Tehát ki akar szuperáltatni.

– Nem bánnám, fiam – mondta őszintén. – De ha megkapja tőle a zöldkártyát, én nem fogok átnyúlni felette.

– Szóval, ha átmegyek a vizsgálatokon…

– Akkor újra munkába állhat. Addig viszont marad könnyített szolgálaton.

– Vagyis minden unalmas, egysíkú munkát én kapok.

– Ez a könnyített. Momentán erre alkalmas.

– Nézze, uram, nekem már annyiszor mondták a főnökeim, hogy valami tuti, aztán meg mégse történt semmi.

– Ha meggyőzi a pszichológust, hogy rendben van, akkor várom vissza.

A szavamat adom, Larkin.

– Ez nekem elég, uram. Köszönöm, uram!

– De ha nem jelenik meg a vizsgálatokon, vagy nem úgy viselkedik, ahogy elvárom, a hölgyet felhatalmaztam, hogy közvetlenül hozzám forduljon.

És akkor vége a dalnak.

– Igen, uram.

– Eleget szórakozott, fiam. Nőjön fel!

Letette.

Miért fiamoz engem állandóan ez az ember? Alig húsz évvel lehet nálam idősebb. Szóval… tényleg. Az apám is lehetne.

Sóhajtva a Men in black-hez fordultam, akik hajszálra úgy öltöztek, mint én.

– Maguk is a temetésre jöttek?

A két férfi eredetileg rezzenéstelenül akart rám meredni, de most mégis összerezzentek és egymásra pillantottak. Végre az egyik megköszörülte a torkát.

– A belső elhárítástól vagyunk.

– Ah! Hála Istennek! Már azt hittem, az adóhivatal.

– Én Newman ügynök vagyok, ő pedig Davis ügynök.

– Biztos nem K és J?

Megint összerezzentek. Fasza! A végére úgy fognak rezegni, mint a gitárhúr.

– Kérdéseink vannak magához, Larkin őrmester.

– Nézzék, uraim, nekem tízkor – ránéztem a karórámra. Csak most tudatosult bennem, hogy egy Zeppelin óra van a csuklómon. Ez nem lehet igaz… – Szóval öt perc múlva meg kell jelennem a rendőrségi pszichológusnál.

– Velünk kell jönnie, őrmester.

– Már miért kéne?

– Hogy feltegyük a kérdéseinket.

– Miről van szó?

– Nyugodt körülmények között elmondjuk.

– Én nyugodt vagyok. Maga is annak tűnik. Az időjárás csendes. Szóval, ennél aligha lesznek nyugodtabbak a körülmények. Tehát miről van szó?

– Majd az irodánkban.

Bólintottam, és elléptem mellettük.

– Akkor a viszontlátásra, uraim!

A magasabb fickó, a kopasz Newman megfogta a karomat. Clint Eastwood ilyenkor már ütött volna. Igaz, ő nem volt egy olyan löttyedőfélben lévő pajor, mint én. Nekem maradt a verbalitás.

– Letartóztatnak?

– Nem.

– Akkor nagyon gyorsan engedjen el. Hacsak nem akar az ügyvédemmel közelebbi ismeretségbe kerülni.

– Van ügyvédje?

– Kinek nincs manapság?

– Miért van ügyvédje, ha azt sem tudja, mit akarunk?

– Gyűjtöm őket.

– Talán bűnösnek érzi magát, Larkin őrmester? – szólalt meg a jól fésült Davis is.

Leráztam magamról a kezét.

– Mert ha ügyvédem van, bűnös vagyok?

– Annak tűnhet.

– A látszat csal, tudják?

– Mit akar ezzel?

– Hogy nem minden az, aminek elsőre látjuk.

– Mire is gondol pontosan?

Az épület előtti érintetlen, gyönyörűen ápolt gyepre mutattam.

– Látja ott azt a gödröt?

– Nem – húzta fel a szemöldökét a pasas.

– Na, ez a látszat! Van ott egy gödör, de maga nem látja. Pedig ott van.

– Akkor se látom.

– Mert tele van földdel. Na, viszlát!

Faképnél hagytam őket, és bementem az üvegajtón. Az őr intett, én meg a lifthez léptem. Tudtam, hogy ezek a pondrók csak próbálkoztak. Nem volt joguk bevinni, ezért csak fel akartak idegesíteni. Ez azért sikerült is nekik.

Beléptem a fülkébe, és kisilabizáltam az információs táblán, hogy merre is van az agyturkász irodája.

Egy perc múlva már ott is álltam az ajtó előtt. A táblácskán a Dr. Bee Norton név virított. Most akkor hogy is van ez? Mindjárt meglátom majd, hogy kinek volt igaza. Az én drága barnamedvémnek, vagy Devilnek. A Zeppelinen éppen tíz óra volt. Sóhajtva bekopogtam.

– Szabad!

Beléptem, és egy kellemes előszobában találtam magam. A titkárnő

asztalánál nem ült senki. A belső irodába vezető ajtóban megjelent egy harmincas, vékony nő. Elsőre egyáltalán nem tűnt farkasnak. Inkább egy kis szürke zsurló jutott róla eszembe. Fakó szőke haj, puritán lófarokba fogva, minimális smink, és egy olyan világoskék szem, hogy az már szinte világított.

Azonnal egy husky jutott eszembe a nőről. Tudtam, hogy baj van, ebből már

nehezen fogok másra asszociálni. A pszichológus egy nagyis blézert viselt, meg egy térd alá érő, konzervatív, halványkockás szoknyát, lapos sarkú cipővel.

Végigmért, majd ahogy közelebb értem, a kezét nyújtotta

– Ön Cameron Larkin őrmester?

– Igen, asszonyom.

– Dr. Annelise Stein.

Megráztam a kezét, aztán a vállam felett az ajtóra böktem.

– Elnézést, én Dr. Nortonhoz jöttem.

– Dr. Nortonnak egy fontos esethez kellett mennie. Denverbe repült.

– Ezek szerint én nem vagyok fontos eset.

– Ez nem azt jelenti.

– Félre ne értsen, ennek én most örülök.

– Velem is nagyon elégedett lesz. Na, jöjjön!

Megfordult, és bement az irodába. Ahogy mögötte ballagtam, megláttam magunkat a szemközti könyvszekrény üvegében. Hitler és Eva Braun. Ez a germán fixációm kezdett kissé terhessé válni. Az ilyenekből szoktak jönni nálam a bajok.

– Foglaljon helyet, kérem!

– A kanapéra?

– A fotelbe. De le is fekhet, ha az jobban esne.

– Elaludnék.

– Akkor talán mégis inkább üljön.

Elhelyezkedtünk egy kis asztal két oldalán. Befészkeltem magam a kényelmes bőrfotelbe, és keresztbe tettem a lábam. A kezemmel hirtelen nem tudtam mit kezdeni, de aztán eszembe jutott, hogy nyitott testtartást kell felvennem, ezért a karfákra helyeztem a karomat.

Csend volt.

A husky lapozgatott egy dossziéban, néha pedig rám nézett.

Én ugyan meg nem szólalok.

Igyekeztem megnyerően mosolyogni. Ahogy Fiona kérte, jó benyomást akartam kelteni. Persze ez könnyebb lenne egy szimpatikusabb fizimiskával, de hát nekem ez jutott.

Annelise felpillantott rám.

– Olyan ismerős. Nem találkoztunk már valahol, Larkin őrmester?

Ha rágóztam volna, most félrenyelem. Hát megismersz, Eva?! És még azt mondják, nincs reinkarnáció!

– Nem hiszem. Önre biztosan emlékeznék – ezt bóknak szántam. De láttam, hogy nem érti, ezért azt mondtam: – Ezt bóknak szántam.

– Ah! Nos, erre semmi szükség. Jelen találkozásuk célja az ön alkalmasságának megvizsgálása. Tudja, hogy egészen pontosan miért van itt?

Gondoltam, haladjunk, ezért a közepébe vágtam.

– Persze. A belső elhárítás kíváncsi rá, hogy megöltem-e valakit, és magát bízták meg azzal, hogy ezt kiderítse.

Annelise elsápadt.

Akkor ez talált, süllyedt.

Megigazítottam a térdemen a nadrágot, és folytattam:

– Ugorjuk át ezt az egész humbugot, jó?

– Humbug?

Előre hajoltam, és belenéztem a szemébe.

Istenem… tényleg husky.

Majdnem jutalomfalatért nyúltam a zsebembe.

Tagoltan, lassan megosztottam vele egy gondolatomat:

– Nem öltem meg senkit. Végeztünk?

Felálltam. A nő csalódottan nézett rám, és a ceruzájával megkocogtatta a dossziét, majd a fotelre mutatott.

– Nem. Kérem, üljön le.

Bakker... Egy-null oda. És még csak meg sem kedvelt. Fiona nem lesz boldog.

– Inkább mennék.

– Devil kapitány azt mondta, hogy bármikor hívhatom.

– Akkor mégis inkább leülök.

És így is tettem.

– Remek.

– Legközelebb mondja azt, hogy „csihadj!” Abból azonnal értek.

– Maga mindig ilyen komolytalan?

– Most is halálosan komoly vagyok. Csak nem úgy, ahogy maga.

– Mit akar pontosan, Larkin őrmester?

– Én? Adja meg a kis kacsójával az aláírást az alkalmasságimra, aztán hadd menjek végre a picsába dolgozni.

– Nem szükséges így beszélnie.

– Anyám is ezt mondta.

– És?

– Megszokta. Bár évekig szoptatott is. Az se lehetett könnyű.

A nő az asztalra tette a dossziét.

– Elmondom, hogy mi lesz most. Devil kapitány azt kérte, hogy alaposan teszteljem magát, hogy nem jelent-e veszélyt a kollegáira, és saját magára.

– Baromság. Devil is tudja, hogy nem vagyok gáz. Maga valójában a belső elhárításnak dolgozik.

– Én a San Diego-i Rendőrkapitányságnak dolgozom.

– Meg a belsős férgeknek.

Na, ezt nem kellett volna. Tudom. Utólag nagyon okos vagyok.

A husky szemei összeszűkültek. Isten az atyám, ha az Iditarod ra készülnék, őt vinném vezérkutyának!

– Nem javít a helyzetén, Larkin.

– Mert az eleve rossz?

– Miért hazudnék? Magát gyilkossággal akarják megvádolni, a főnöke szerint pedig alkalmatlan.

– De marha gyorsan kiismert Devil!

– Csak ennyit tud hozzáfűzni?

– Mit akarna még hallani, ha már eleve ilyen prekoncepciói vannak?

Annelise Stein hátradőlt, és mély levegőt vett.

– Így nem jutunk semmire.

– És erről én tehetek? Maga a szakember.

– De szükségem van az együttműködésére.

– Tekintsen szakmai kihívásnak.

– Nem ez a dolgom!

Most már ő is kezdett kijönni a béketűrésből.

Bár ennek most nem örültem.

Tudtam, hogy benne vagyok egy spirálban, ahogy pörgetem magam, és vágom magam alatt a fát. Mégsem tudtam kirángatni magam ebből az örvényből. Ami így el fog emészteni. A hülye Larkin éppen kicsinálja magát.

– Hanem mi a dolga? Hogy kinyírjon?

Közben Dr. Stein hangja már olyan volt, akár az egydollárosnak a centrifugában.

– Maga szerint semmi értelme a vizsgálatnak?

– Nem ezt mondtam...

– Akkor jó.

– A pszichológiának nincs értelme.

– Maga! – felpattant és elvörösödött. – Maga…

– Nem talál szavakat? Adjak párat?

– Hogy képes ilyen faragatlanul viselkedni?

– Ó, nem vagyok ám én ekkora tahó, kisasszony. Csak látom, hogy itt van rá igény.

A nő váraltanul leült. Halálosan nyugodt volt.

– Maga valóban kihívás.

Meghökkentem.

– Komolyan?

– Aha. Tényleg azt hitte, hogy kihozott a sodromból?

A hangja olyan hideg volt, mint jégkocka a kólában.

Ez… átvert!

Elhitette velem, hogy kihoztam a sodrából. Nagyon buta fejet vághattam, mert elmosolyodott.

– Azt gondolta, megússza ennyivel?

– Mi tagadás.

– Hát nem. Most pedig menjen innen, Larkin őrmester.

– Hová?

– Ahová akar. De ebéd után újra várom.

– Minek?

– Mert semmi sem változott, továbbra is meg kell vizsgálnom.

– Ma már elkezdte. Nem volt elég?

– Ez nem vizsgálat volt. Maga akkora ellenállással jött ide, hogy esélyem sem volt rendes munkát végezni. Inkább kicsit cicáztam magával, hogy kitapasztaljam.

– Maga most szórakozott velem?

– Ez nem pszichológiai szakkifejezés. De amúgy igen.

– Hát ez remek. Azért jöjjek ide, hogy szívasson?

A nő kifejezéstelenül nézett rám.

– Ma délután egyre visszajön, és olyan lesz, mint egy kismadár: vagy a tenyeremből eszik, vagy repül. És le is csukják. Délután megírja a teszteket, aztán azokról fogunk beszélgetni, ha kielemeztem őket. Világos? A kezelésnek vége.

Dühösen felálltam, és köszönés nélkül az ajtó felé indultam.

*

A dühöm még akkor is tartott, amikor kicsattogtam a járdára, és csípőre tett kézzel megálltam a rendőrkapitányság épülete előtt.

A legidiótább formámat hoztam! De tényleg.

És még csak délelőtt volt! Láttam már, hogy ebből a napból nehéz lesz többet kihoznom.

Az órámra néztem. Még húsz percet sem vett igénybe a manőverem, és már alighanem ki is rúgattam magam. A rohadt életbe! Ha visszamegyek délután, nagyon jól kell majd viselkednem. Remélem, képes leszek rá, mert ez a kis szőke tollseprű a szánhúzó szemeivel alaposan túljárt az eszemen.

Alábecsültem. Hülye vagy, Larkin, egyes, leülhetsz! Ja, és baszd meg!

Délután majd…

Na, de addig?! Mi a fenét csináljak délutánig?

Eddig tartott ugyanis a mai tervem – és még erre sem emlékeztem.

Egy BMW parkolt a járda mellett, és most, hogy kiléptem, kiszállt belőle egy negyvenes, jóvágású fickó. Sötétkék öltönyt viselt nyakkendő nélkül, meg hófehér, keményített inget. Barna olasz cipője puhán surrogott a burkolaton.

A tekintetét nem láttam, mert egy sötét napszemüveg takarta a szemét, de az biztos volt, hogy felém tart.

Csak nem újabb ügynököt vetett be a belső elhárítás? Bár azok soha nem jönnének BMW-vel…

– Cameron Larkin?

Kezet nyújtott, én meg önkéntelenül megráztam a jobbját.

– És én kit tisztelhetek önben?

– Jeb Latimer vagyok.

Valahonnan ismerős volt a neve.

– Rám várt?

– Magára. Nem iszunk meg valamit?

– Elég jól kezdett ezzel a mondattal, de előbb azért elmondhatná, miért is kéne meginnom valamit magával.

– Én vagyok az ügyvédje, Larkin.

A névjegyről volt hát ismerős a neve! A névjegyről, amit visszaadtam Fionának.

– Tudtommal nincs ügyvédem – már megint mekkora fasz vagyok! Kuss, Larkin, kuss!

– Erről kéne beszélnünk – mondta szenvtelenül a fickó. – Fiona volt olyan kedves, hogy szólt nekem, maga bajban van.

– És maga tartozik valamivel Fionának, hogy most itt van?

– Igen is, meg nem is. Fiona jó ember. Régi barátom.

– Dugja?

Meg sem rezdült a szeme.

– Csak mások elől.

– Az jó. Tudja, az az érzésem, szeretne a feleségem lenni.

– Mármint Fiona?

– Ő.

– A maga felesége?

– Zavarban vagyok ettől, tudja? Elég sokszor utal rá.

Végigmért.

– Biztos be volt rúgva – továbbra is komoly maradt.

Kezdtem megkedvelni a fickót – hiába ügyvéd.

– Máshogy el sem tudja képzelni?

– Nem. De tudja mit?

– Mit?

– Nem tudom, hogy maga mit szed, Larkin, de hozzon belőle nekem is.

Bármilyen áron átveszem. Jól jönne lelazulni néhány tárgyalás után.

Ezek lemattolnak ketten… Na, vedd elő a jobbik képed, nyomozó!

– Mit mondott rólam?

– Hogy maga akkora tuskó, hogy már párásabb időben is kirügyezik.

– És?

– És lám, tényleg.

Talált, süllyedt. Ilyenkor utálom magam. Mondjuk, azért nem nagyon.

– És most mi legyen?

Az ügyvéd megköszörülte a torkát.

– Azzal hívott fel, hogy rászállt magára a belső elhárítás. Amikor kitette a kocsijából, azonnal két fekete öltönyös lépett magához.

– Ja, igen! J ügynök és K ügynökök. Imádná őket.

– Kötve hiszem. Ki nem állhatom a fajtájukat.

Nocsak! Még inkább kezdett szimpatikus lenni a pasas.

– Miért?

– Zsaru voltam húsz évig. Mindig is utáltam őket.

– Nézze, Mr. Latimer…

– Szólítson Jebnek, úgy jobban haladunk majd.

– Hát éppen ez az. Nem hiszem, hogy haladnunk kéne, hiszen nem történt még semmi.

– Nem akarták letartóztatni?

– Beszélgetni akartak.

– És nem ment velük?

– Ne nézzen madárnak. Azzal beszélgetek, akivel én is szeretnék.

Rákérdeztem, hogy őrizetbe akarnak-e venni, mondták, hogy nem, mire beintettem és faképnél hagytam őket.

– Ennyi?

– Szerintem igen. Lekoptak.

– Szerintem meg nem – azzal a hátam mögé intett.

J ügynök és K ügynök állt mögöttem.

– Uraim? – kérdezte az ügyvéd, és mellém lépett.

– Jeb – bólintott J ügynök.

– Davis. Miben segíthetek?

– Larkin őrmesterrel szeretnénk pár mondatot váltani.

– Tudtommal ő nem szeretne veletek beszélni.

– Ezt hadd döntse el ő.

– Már eldöntöttem – szúrtam közbe. – Nem szeretnék.

– Hallottátok – mondta az ügyvéd.

A két férfi összenézett, és Davis megköszörülte a torkát.

– Rendezzük ezt le békésen, Larkin. Üljünk le valahol, őrmester, és szépen feltesszük a kérdéseinket. Aztán már itt sem vagyunk, mehet a dolgára, és mi is kipipáltuk a magunkét. Érthető vagyok?

– Az ügyfelem nem óhajt a belső elhárítással beszélgetni – vakkantotta közbe Latimer. A szívemből szólt, amikor folytatta: – A belső elhárítás legfeljebb kihallgatja az embert, de nem beszélget vele.

– Az ügyfele? – nézett rám Newman.

– Ühüm.

– Pedig most nem lenne szó többről, mint beszélgetésről.

– Ne már, Newman! A fene se akar veletek beszélgetni. Beviszitek Larkint vagy sem?

Na, na, na! Nem kéne őket presszionálni!

Némi csend után a pasas megcsóválta a fejét.

– Nem lesz ez így jó, Jeb.

– De, ez pontosan így lesz jó. Beviszitek?

– Nem.

– Akkor mi most megyünk.

Azzal megragadta a karomat, és a Broadway felé kezdett vonszolni. J és K nem jött utánunk.

– Akkor ezzel meg is volnánk – jegyezte meg komoran Jeb.

– Magam is megoldottam volna – morogtam.

– Fiona említette, hogy maga elég tüskés pasas.

– Há’, mit mondjak, sünöket oktatok esténként.

– Mire?

– Önvédelemre.

– Ez jó. Megjegyzem.

– Tegye azt, de most már elengedhetne.

– Mindjárt – nem akadt le a karomról.

– Hová vonszol?

– Oda szembe, abba a pubba.

És tényleg: Jim kocsmája valóban ott volt előttünk, ajtaja szélesre tárva várta az éhező és szomjazó, fáradt zsarukat. Nem ellenkeztem tovább.

Jeb ismerősként intett oda a pultosnak, és két ujját felmutatva rendelt valamit. Hogy mit, azt nem tudtam leolvasni az ujjairól, de arra gondoltam, hogy nekem is jó lesz, ami neki. Kivéve, ha valami... a fenébe.

– Ugye nem alkoholmenteset rendelt?

– Miért tennék ilyet? Két sört kértem.

– Remek.

Beterelt egy bokszba, és leült velem szemközt. A két korsó, gyöngyözően hideg Heineken abban a pillanatban elénk is került. Nem tudom, hogy csapolták le ilyen gyorsan, de szimpatikus volt a hozzáállás. Kivéve, ha azért voltak gyorsak, mert valaki egyszer már visszaküldte őket.

Jeb belekortyolt a sörébe.

– Na, meséljen!

– Még nem is az ügyvédem.

– Az imént Davisnek azt mondta, hogy igen.

Vállat vontam, és összefoglaltam pár mondatban az elmúlt hónapok történéseit. Jeb Latimer javára írtam, hogy nem kérdezett közbe, csak néha lefirkantott valamit egy jegyzetfüzetbe. Amikorra végeztem, a két korsó is kiürült. Megvártuk, míg megjön a következő kör, meg rendeltünk két hamburgert is, aztán mélyen a szemébe néztem.

– Na, jó, ennyit a játékról. És most mondja meg: tényleg bajban vagyok a kínai miatt?

– Igen.

– Mivel vádolhatnak?

– Tudja azt maga ennyi év zsarumúlttal. Gyilkossággal. De legalábbis gondatlanságból elkövetett emberöléssel.

– Van esélyük?

– Van. Főleg, ha így folytatja. Sőt, szerintem még elő fogják venni a másik faszit is.

– Akit lelőttem?

– Azt.

– Az önvédelem volt.

– Tudja, hányszor hallottam már ezt?

– Ahányszor én.

– Hát ez az. Ez a sztori is bizonyára téma lesz. A belső elhárítás egy gennyfészek. Most mondja meg: milyen zsernyák az, aki a sajátjai ellen dolgozik?

– Nézze, Jeb, ebben egyetértünk, tőlem aztán mind mehetne az ipari darálóba. De ennél több kell, hogy maga hiányozzon nekem.

Az ügyvéd vállat vont.

– Cameron, ugye? Szólíthatom így?

– De csak mert ez a nevem.

– Nos… valamit tisztázzunk. Én leszarom magát.

– És maga az ügyvédem. Jól kezdődik.

– Fionát kedvelem, jó barátom. Érte megteszem. De ha maga ellenkezik, hát bekaphatja. Vagy segít, vagy visszalököm a piranjáknak.

– A kiknek?

– A belsősöknek. De nem ez a lényeg. Megértette, Cameron?

Na, most végre a nyelvemen beszélt. Komolyan bólintottam.

– Kösz az őszinteséget.

– Arra bármikor a vendégem.

– Mi az óradíja?

– Nyolcszáz dollár.

Félrenyeltem a sört, és hosszan köhögtem.

– Mi a baj, Cameron?

– Ha ezután találkozunk valahol, szólíthatom drága ügyvéd úrnak?

– Ha így könnyebb.

– Momentán nem látom a fedezetét a finanszírozásának.

– Majd megoldjuk. Ha máshogy nem, bartelezünk.

– Ha a kis seggemre vágyik, azt biztos nem tartom oda.

– Maga tényleg egy kiállhatatlan pöcs, hallja-e!

– Ne hízelegjen.

– Fiona nagyon aggódik. Nem feltétlen maga miatt, hanem, hogy a hülyesége révén rá is fröccsen majd a szarból.

– Pusztán azért, mert együtt dolgoztunk?

– Belsősök. Rémlik? Ahogy maga ámokfut, az kihat Fionára.

Elkomorodtam.

– Jó. Ez jogos. Azok tényleg férgek.

– Nőjön fel. Nincs időm végignézni a kamaszkorát. Ha meg akarja ezt úszni, csinálja, amit mondok.

– Mi legyen?

– Először is ne hazudjon nekem.

– Nem hazudtam.

– Jó, akkor mondja el a sztorit a kínaival visszafelé.

– Hogy mi?

– Mondja el a kínaival való afférját, de időrendben visszafelé.

– Miért?

– Mert ha hazudik, erre képtelen.

Mély levegőt vettem, hogy beszélni kezdjek. Majd megint levegőt vettem... És harmadszor is. Aztán csak néztem rá.

– Bassza meg, Jeb.

– Na, pont erről ugattam eddig – szegezte a mellemnek a mutatóujját. –

Szóval az első és legfontosabb, hogy mostantól nem pofázik senkinek.

– Apámnak se?

– Az apja halott.

– Maga készült belőlem.

– Ez alap. Fiona már pár napja szólt nekem, hogy lehet, kelleni fogok.

Kicsit utánanéztem magának.

– És ha kijárok hozzá a temetőbe dumálni? Mint egy spiritiszta?

– Maga csak szimplán nem tiszta. Vigyen inkább virágot. De ami a lényeg! Kussol, és ha bármikor lekapcsolják, egyetlen hívása mindig van.

– És magát hívjam?

– Ki mást? A belsősöket ingyen is megszívatnám.

– Akkor tegye azt.

– Ez csak egy költői kép volt.

– Kár. Más valami?

Alaposan végigmért.

– Miért néz ki Hitlernek?

– Ez Chaplin.

– Ez? Ez Chaplin?

– Aha.

– Chaplin Hitlert utánozta. Maga most szerintem Hitler. Mit lép erre?

– Nem is tudom. Megtámadom a Szovjetuniót?

Legyintett.

– Lényegtelen. Először is hazamegy és megborotválkozik, normális ruhákat vesz, és csak úgy jelenik meg nyilvánosan.

– A mostani toalettem Fiona útmutatásai alapján keletkezett.

– Mondtam én, hogy be volt rúgva!

Ebben a pillanatban egy foghíjas lombseprűre emlékeztető kéz letett az asztalra egy korsó sört.

Ezt nem hiszem el… Fájdalmasan néztem a bokszba becsusszanó informátoromra.

– Ez aztán a pepperoni! – röhögött rám Polip. – Hitler?

– Úgy kellettél, mint a Titanicra a jégkocka.

– Ez ki? – szúrta közbe Jeb.

– Ez? – ránéztem Polipra. – Nem is tudom, mit mondhatnék.

– A harcostársa vagyok – nyújtott kezet teli szájjal vigyorogva a pasas, és megrázta az ügyvéd tétován odatartott jobbját. – Együtt nyomoztuk ki a legutóbbi ügyet.

– Azóta is azzal szívok – jegyeztem meg, és belekortyoltam a sörömbe. –

Mit keresel itt?

– Bajban vagyok, Cameron. Tegnapelőtt kitett az asszony. Most éppen visszakönyörgöm magam.

– A legjobb, ami történhetett veled.

– Volt ugye egy kis affér… – azzal odatolt elém egy fotót egy nőről, aki egy pálma alatt állt. – A kórházban jöttem össze vele. Na?

– Mit, na?

– Milyen?

Felvettem a képet, alaposan megnéztem, aztán letettem az asztalra.

– Hát, neked is el kell kezdened valahol.

Polip felhúzta a szemöldökét és értetlenül nézett hol rám, hol az ügyvédre. Jeb feltette a kezét, hogy ő ebből kimarad.

– Ezzel most mit akarsz mondani?

– Semmit.

– Nem tetszik?

– Uraim, ha nem gond, talán beszélhetnénk a lényegről – vetett közbe Jeb. – Mielőtt Cameront lecsukják.

– Mit csináltál? – kérdezte Polip.

– Állítólag megöltem Bruce Lee-t. Vagy legalábbis egy földijét.

– Mikor?

– Tudod, az a kínai, aki meg akart gyilkolni…

– Aki bennégett a kocsijában?

– Az az! Na, azt mondják a belsősök, hogy én végeztem vele.

– Eddig én is azt hittem.

Megfagyott a levegő. Csak néztem Polipra, ő Jebre nézett, az meg rám bámult.

Ekkor szerencsére megjelent a pincér, egy huszonöt év körüli, blazírt figura.

– Még valamit?

– Egy hamburgert – vetette oda Polip.

– Más egyéb?

– Ha lehet, kapcsolja már ki a zenét! Alig halljuk egymás szavát.

– Nem lehet.

Erre már én is felkaptam a fejem. A fickó felkeltette az érdeklődésemet.

Polip viszont dühös lett.

– Hé, én vagyok a vendég, ha nem tudná!

– Tudom, hogy a vendég az első, de ez a főnök kedvenc mixe. Még ötvenöt perc.

– Ne idegesítsen fel!

– Anyám is haragszik rám – vont vállat, – szóval ön is túl lesz rajta.

Akkor egy hamburger. Senki többet? Harmadszor!

Azzal elment. Fülig ért a szám: hát nem vagyok egyedül ezen a rideg bolygón!

Polip magában füstölgött.

– Micsoda pofátlan alak!

– Üde színfolt – ingattam a fejem. – Azt hiszem, törzsvendég leszek itt.

Már csak a pasasért is megéri.

Polip azonban fortyogott, és most engem pécézett ki magának.

– Szóval én azt hittem, te ölted meg a kínait.

– Nem én voltam.

– Nem hazudsz?

– Sosem hazudok – hazudtam.

– De azt is mondtad, hogy ha felépülsz a legutóbbi ügy után, új életet kezdesz, és új ember leszel – vádlón a poharamra mutatott.

– Új ember is lettem.

– Hát akkor?

– Ez az új is iszik.

És akkor megjelent Fiona.

Odatrappolt hozzánk, egymásra mosolyogtak az ügyvéddel, akinek ez az első érzelem volt a képén, mióta csak találkoztunk.

– Lám csak, Jeb, megismerkedtetek?

– Nem lett szerelem első látásra.

– Később sem lesz az – bólintott a nő.

– Mit keres itt? – néztem rá, aztán körbepillantottam. – Összejött a mentőcsapat?

– Nem azért jöttem, Larkin. Történt valami. Be kell mennie az új osztályvezetőhöz. Munkát akar adni magának!

– Mielőtt a pszichológus megadja a zöld kártyát?

– Addig is valami könnyített meló.

– Maga járta ki?

Vállat vont, én meg feltápászkodtam.

– Akkor folytassátok hármasban Larkin közlegény megmentését. Hogy hívják az új főnököt? Még nem találkoztam vele.

– H. P. Mortimer százados. Jó fej, őt keresse.

– H. P.? Mi a rendes neve?

– Senki sem tudja. Mindenki csak Hápének hívja a háta mögött.

– Kíváncsi vagyok, hogy másodállásban nyomtatókat árul, vagy csak egy hülye pöcs?

– Miért lenne hülye pöcs? Mortimer nő.

– Arra is megvan a betűszavam…

– Ebből elég! Viselkedjen már felnőttként! – vetette oda az ügyvéd. – Ne tegyen semmit, ami visszaüthet.

– És menjen vissza utána a pszichológushoz – figyelmeztetett Fiona.

– Voltam nála.

– Ennyi idő alatt nem végezhetett. Szerintem felidegesítette, elrohant, ő

meg maga után szólt, hogy ha lehiggadt, menjen vissza.

A francba… ez a nő kiismert.

– Ha gond van, hívjon – Jeb átadta a névjegyét.

Ezúttal eltettem.

*

H. P. Mortimer… Sosem hallottam róla. Ez persze nem jelentett semmit, hiszen jöhetett bármilyen rendőri szervtől az ország akármelyik szegletéből. Az

biztos, hogy nem San Diego-ban dolgozott az elmúlt években, mert akkor már összefutottam volna vele.

Átballagtam a kapitányságra, és a földszinti recepción megkérdeztem az ügyeletest, hogy merre van Hápé irodája.

Az útmutatást követve felkaptattam a harmadikra.

Hazudnék, ha azt állítanám, nem voltam kíváncsi, hogy ugyan mi a fenével akarnak megbízni azt megelőzően, hogy a betegállományból való visszatéréshez megkapnám a pszichológustól a zöldkártyát.

Természetesen Devil egy újabb machinációját sejtettem a háttérben.

Devil nem volt rossz ember, de az ő székében az ember már nem tud elvonatkoztatni a politikától, az pedig megkívánja a flexibilitást. Nem cseszne ki velem puszta passzióból – és ez jó volt. Viszont simán kicseszne, ha az érdeke ezt kívánná. Na, ez a flexibilitás.

Ott álltam a jellegtelen ajtó előtt, melyen a következő felirat virított: Gyilkossági Osztály, H. P. Mortimer százados, osztályvezető.

Bekopogtam, aztán azzal a lendülettel be is léptem. A titkárnő

felpillantott a monitorja mögül. Jennyt már jól ismertem, évek óta az aktuális vezető asszisztenseként dolgozott.

– Szervusz, Cameron! Gyors voltál.

– Szia. Mit akar a főnök? – könyököltem a lány pultjára.

– Majd elmondja, ha akarja.

– Nem tudod?

– Nem köt mindent az orromra.

– És amúgy milyen?

– Találkoztál már vele?

– Nem. Azt sem tudtam, hogy már ki is neveztek valakit.

– Ez a poszt nem sokáig maradhat üresen, nem igaz?

– De. Mióta van itt?

– Két napja. Én sem is hallottam róla korábban. Devil választotta ki pályázaton.

– Honnan jött?

– Iowából.

Felszaladt a szemöldököm.

– Iowa? Nem ismerek senkit, aki Iowából jött volna.

– Ez mindjárt megváltozik.

– Ha befejezték a kibeszélésemet, akár be is jöhetne, őrmester.

Az ajtóban egy molett, alacsony nő támasztotta a félfát, és lazán a háta mögé bökött a hüvelykujjával.

– Folytassuk bent.

Bekullogtam az irodájába, és becsuktam az ajtót. Az iroda közepén várt és a kezét nyújtotta. Határozott kézfogása volt, de nem bántóan erős. Szürke kosztümöt viselt, alatta meg valami világos színű blúzt. Minimális sminket tett fel, frissen mosott ősz haját rövidre vágatta. Ötven felett járhatott, de nem sokkal. Fekete szeme enyhén mandulavágású volt, és a bőre is némi távolkeleti beütésről árulkodott.

Egy kínai Iowából.

Megérett ez a világ a pusztulásra.

– H. P. Morgan százados vagyok. Cameron Larkin, ha jól sejtem.

– Az vagyok, asszonyom.

– Már sokat hallottam magáról.

– Nem lep meg, ha nem veszi nagyképűségnek.

– Miért venném?

– Tudja, nem vagyok ám én akkora szám, csak valahogy körülöttem mindig sűrűbb a levegő.

– Igen, ezt említették nekem. Leülne?

– Megtisztel.

Elhelyezkedtünk az egymással szemközt álló fotelokban. Nem kínált semmivel, de nem is vártam el. Mostanában ha egy rendőri vezető kávéval traktált, utóbb mindig fájt mindenem. És nem a koffeintől.

A nő végigmért.

– Olyan ismerős nekem valahonnan.

Viselkedj, Cameron, viselkedj!

– Látta a Diktátor t?

– A Cohen filmet?

– A Chaplin filmet.

– Ah, tényleg! – megrázta a fejét. – Maga mindig így néz ki?

– Nem. A bajuszom egy elvesztett fogadás eredménye. Ma viselem utoljára. És általában nem úgy öltözöm, mint aki a saját temetésére készül.

– Nos, ez némiképp megnyugtat.

Gondoltam, inkább témát váltok.

– Hallgatom, százados.

– Hogy érzi magát, őrmester?

– Remekül.

Előrehajolt és felvett egy vékony mappát az asztalról.

– Itt azt olvasom, hogy alkoholproblémái vannak.

– Nem mondom, hogy nem iszom. De ha már az aktámat nézegeti, olvas abban bármi olyat, hogy akár csak egyszer is befolyásolta a munkámat az ital, vagy piásan jelentem volna meg szolgálatban? – reméltem, hogy a dosszié összeállítója kellően slendrián munkát végzett.

– Nem állított senki ilyet.

– Szerintem ez a lényeg, százados.

– Hm… ma például ivott már?

– Igen. De nem is vagyok szolgálatban.

Becsukta a dossziét és letette.

– Rendben. Hogyan képzeli el a jövőjét, őrmester?

Hátradőltem, és kicsit elrévedtem.

– Nos, hát először is munkába állok, még vagy húsz évig üldözöm a gyilkosokat, aztán nyugdíjba megyek, visszavonulok az apám házába, Montanába, és ott végre halálra iszom magam – ismét a szemébe néztem. –

Nagyjából ennyi.

– Nem nagy tervek.

– Nincsenek nagy terveim.

– Tudja, az a helyzet, hogy én szeretném, ha visszatérhetne dolgozni.

Kevés itt az ember, és maga tapasztalt gyilkossági zsaru.

– Köszönöm.

– Ne köszönje. Nekem érdekem, hogy megfelelő emberek dolgozzanak az osztályomon. Olyan, aki eredményt hoz. Tudja, az az elvem, hogy maguk csak dolgozzanak nyugodtan, én meg adom a feltételeket és menedzselem magukat.

Aztán ha a nyomozóim sikeresek, én is az leszek.

– Szóval hagyja dolgozni az embereit?

– Szeretném azt hinni, hogy igen.

– Nekem ez szimpatikus.

– Nekem meg a maga őszintesége az. Mondhatta volna azt is, hogy nem iszik.

– Azok után, ami tegnap történt a rendőrségi bálon, nem gondoltam, hogy púdereznem kéne magam.

– Mert mi történt?

– Ittam. És Devil szerint Hitlernek öltöztem a bálon – széttártam a kezem. – Most mondja meg őszintén: hogy lehet Hitlert összekeverni Chaplinnel?! Chaplin a kultúránk része. Hitler meg…

– Nem?

– Nos… egyelőre nem. Bár ezen újabban viták vannak, de inkább hagyjuk. Szóval egy félreértés volt, de hát nyilván vigyázhattam volna jobban.

Többet nem fordul elő.

– Tehát nem fogja újra elkövetni ugyanazokat a hibákat, Larkin?

– Nem asszonyom, ebben biztos lehet!

Merthogy valószínűleg teljesen új hibákat fogok elkövetni – tettem hozzá magamban. Most már annyira asszertív voltam egy jó ideje, hogy kezdett sajogni a torkom.

– Hát jó, ingatta a fejét. Sejti, miért kérettem be?

– Nem, asszonyom.

– Hogy áll a pszichológussal?

– Ah, igen – sóhajtottam fel. – Ma kezdtem nála, de nem volt meg köztünk a kémia.

– Ha nem vesz részt a kezelésen, Devil el fogja bocsátani.

– Említette – az órámra pillantottam. – Ha itt végeztem, visszamegyek hozzá és jó fiú leszek.

– Tegyen így – megint felvette a mappát. – A belső elhárítás vizsgálatot folytat maga ellen Vu Csianhua halála miatt.

– Milyen szépen kiejtette. Nekem soha nem sikerült.

– Mi a véleménye erről?

– Az az ember rám támadt. Verekedtünk, majd elmenekült. Tőlem száz méterre érte a halál. Benne van a jelentésemben.

– És fenntartja a jelentését vagy esetleg… változtatna rajta valamit?

– Nézze már meg azt a jelentést, asszonyom! Ott van ön előtt?

– Igen.

– És aláírtam?

A kezében lévő iratra pillantott.

– Alá.

– És ismer olyan zsarut, aki egy aláírt jelentésre utóbb azt mondaná, hogy ja, hát nem is egészen úgy történt?

A százados elmosolyodott, visszatette a papírt a helyére, és a mappát ismét az asztalra helyezte.

– Van ügyvédje?

– Jeb Latimer.

– Csak egy hete érkeztem San Diego-ba. Nem ismerem az itteni ügyvédeket. Milyen?

– Őt én se ismertem korábban. Ajánlották – vállat vontam. – Két évtizedig rendőr volt, és utálja a belsősöket. Nekem ezzel be is lopta magát a szívembe.

Egyébként honnan jött, százados, ha kérdezhetek ilyet?

– Most Iowából. Des Moines-ban dolgoztam már tizenöt éve.

– És korábban?

– Alaszkából, Larkin őrmester. Az őseim között eszkimók is vannak.

Akkor mégsem kínai. De egyre cifrább. Alaszkából Iowába a sziúk közé, aztán meg ide a tengerpartra.

– S mi szél hozta ide?

– Ez a pályázat. De ha nem nagy gond, ráérünk még jobban megismerni egymást.

Vagyis fogjam be. Rendben. Jó kutyaként csak néztem nagy, boci szemekkel. Bár ez képzavar, de nem zavar.

– Rendben, Larkin. Egyelőre megbízom magában.

– Köszönöm.

– A következő lesz: visszamegy és teszi, amit a pszichológus mond.

Együttműködik.

– Értettem.

– Én beszélek Devillel. A belsősöket megpróbáljuk pórázon tartani, amennyire lehet. A vizsgálatot eszem ágában sincs leállítani, de rávesszük őket a korrekt játékra.

– Esélye semmi ugyan, de köszönöm. Mintha tyúkokat akarna tiltó táblákkal távol tartani a magtól.

– Van kedve addig is munkába állni?

– Ne haragudjon, asszonyom, amikor legutóbb ezt megkérdezték tőlem, és igent mondtam, nagyon megszívtam. Pontosan mire gondol?

– Könnyített szolgálat.

– Mint például a recepciós?

– Ennél komolyabb. Megfigyelés.

– Követés?

– Csak statikusan. Egy lakásból egy másik szemközti lakást.

Lefittyedt a szám.

– Ezt bármelyik kezdő megcsinálhatja.

– Nyár van. Ki kell adnom a szabadságokat, de attól nem lesz kevesebb gyilok. Magának meg egy jó pont, hogy önként jelentkezett nálam, hogy addig is, amíg a pszichológus végez, valami hasznos munkát végezzen a köz érdekében.

– Önként jelentkeztem?

– Hát nem?

A fejem ingattam. Láttam, hogy segíteni akar.

– De.

– Az esti műszak a magáé, nyolctól reggel hatig.

Tényleg segíteni akar. Ez a beosztás kábé azt jelentette, hogy nem ihatok nappal, és nem ihatok éjjel. Úgy küldött elvonóra, hogy nem küldött elvonóra.

– Mit tudhatok még?

– Holnap kilencre jöjjön be eligazításra. Ott megkapja a részleteket. Este pedig már kezdhet is.

Felállt, és kezet nyújtott.

– Isten hozta újra a fedélzeten.

– Isten hozta önt is a fedélzeten.

Elnevette magát, és az ajtóhoz kísért.

– Most menjen. Nyűgözze le azt a pszichológust.

– Igen, asszonyom.

Kiléptem a folyosóra, és elindultam Dr. Stein irodája felé.

Láttam benne némi iróniát, hogy egy eszkimótól tartok egy huskyhoz.

Öt perc múltán ott álltam az iroda előtt, és megint a cirkalmas névtáblát böngésztem. Az órámra nézve láttam, hogy két és fél óra telt el legutóbbi kiviharzásom óta. Azóta ettem, helyreállt a vércukrom, és jobban lettem. Nem lettem kevésbé cinikus, de már képes voltam viszonylag hihetően hazudni.

Reméltem, hogy Dr. Stein is csipegetett némi jutalomfalatkát, és már nem lesz annyira ellenszenves.

Bekopogtam és beléptem a szobájába.

– Visszajött? – nézett fel az asztala mögül azzal a hihetetlenül világos szemével.

Ha egyszer hó esik San Diego-ban, Isten az atyám, hogy befogom a csajt egy futamra!

– Elnézést kérek a reggeli modoromért.

– Mit szeretne? Folytatná?

– Ha nem bánja. Kezdhetnénk elölről?

– Valaki a lelkére beszélt?

– Elég komoly tülekedés volt.

– Ha ilyen sok embernek fontos, az csak jelent valamit, nem?

– És ha csak tartozom nekik?

– Szerintem többről lesz szó – az ablaknál álló kisebb íróasztal felé intett.

– Üljön le oda. Van tolla?

– Van.

A nő a fiókból egy paksamétát húzott elő, és elém tette.

– Mi ez?

– Tesztek. Fogjon hozzá. Ezekre annyi ideje van, amennyit csak akar.

Belelapoztam. Oldalakon át apróbetűs kérdések sorjáztak, és mellettük a kis rubrikák, amikben ikszelgetni kellett a válaszokat. Elhűltem.

– Ez vagy százötven kérdés!

– Négyszázhatvanegy. Azért mondom, hogy annyi ideje van, amennyit csak akar. Van mellette egy intelligenciateszt is, de az időre megy.

– Az mit jelent?

– Jelzem, hogy mikor kell abbahagynia az adott kérdésre a választ, és meg kell kezdenie a következőt.

– Az elég stresszes.

– Ezért szoktam azt javasolni, hogy kezdjük azzal. Eléggé zsongani fog a feje utána.

Felsóhajtottam.

– Akkor kezdjük azzal.

A következő negyven perc egy rémálommal ért fel számomra.

Mindig is viszketést kaptam az IQ-tesztektől.

Mit érdekel engem, hogy melyik dobókocka kerül a hatodik helyre?!

Vagy, hogy mi a következő szám a sorban? Aztán jött a totális megalázás.

Négyzetek, körök és háromszögek. Feketén, szürkére satírozva, fehéren.

Forognak az óramutató járása szerinte, és az ellen. Pöttyök és csíkozott téglalapok. Folyamatosan kivert a víz, ahogy az agyamat erőltetve igyekeztem megoldani a feladatokat.

Miss Husky közben mögöttem állt, szinte éreztem a tarkómon a leheletét, ahogy feszülten figyelte, mit csinálok. Úgy éreztem egy idő után, mintha hangyák mászkálnának rajtam. A kezem és a karom zsibbadni kezdett, a hónom alatt kellemetlen zsibogás támadt, ami aztán megjelent a térdhajlatomban is.

– Ideges? – súgta Dr. Stein.

– Hangyányit.

– Nyugi.

– Akkor hadd csináljam! – csattantam fel, és kipipáltam egy jelölőnégyzetet. Ha a háromszögek balra fordulnak mindig egy egységnyit, a körök pedig jobbra kettőt, és a belső négyszög színe is eszerint változik, akkor a harmadik helyre kerül az… a szentségit! Kezdhetem elölről.

Aztán egyszer csak elfogytak a feladatok.

A verejtéktől csatakosan dőltem hátra.

– Jól van? – nézett rám a nő, tekintetéből már-már aggódást olvastam ki.

– Idegzsábát kaptam ettől a teszttől.

– Úgy néz ki, mint akinek infarktusa van.

– Az nincs. De az agyamban az a megmaradt nyolc vérző idegsejt most nagyon csúnya gondolatokat keringet magáról.

– Nem én állítottam össze a tesztet.

– Nos, akárki is volt, most meglehetősen profán kontextusban tudnék róla, és a felmenőiről elmélkedni. Ha van rá igény, meg is kezdeném.

– De nincs.

– Maga a pszichológus. Tudja, hogy az idegességet le kell vezetni.

– Akkor adok egy stresszlabdát.

– Stresszlabdát? Az meg mi?

Felmutatott egy kis gumilabdát. Értetlenül néztem rá.

– Apportírozni fogunk?

– Szorongassa. Nyomja össze, engedje ki, és így tovább.

– És maga szerint ez segít?

– Másoknak igen.

Gyanakodva néztem rá, aztán visszafordultam az asztalhoz.

Négyszázhatvanegy kérdés. Jó lesz nekifogni.

– Elkezdi?

– El hát. Ez sok időt fog igényelni.

– Én addig visszaülök, és csinálom a munkámat, Larkin őrmester.

És így is tett. Beletúrtam a hajamba, aztán nekiálltam kitölteni a teszteket. Hamar rájöttem, hogy bizonyos kérdések kicsit átfogalmazva időnként visszatérnek. Ez baj volt, mivel rendszerint vissza kellett lapoznom, hogy mit is hazudtam a legutóbb. Nem éppen a legjobb tempóban haladtam.

Dr. Stein hamarosan rájött, hogy mi lehet a gond.

– A legjobb, ha őszintén válaszol, őrmester. Pont a füllentés kiszűrésére alkalmas a teszt.

– Rájöttem.

– Adja csak önmagát.

– Abból mindig csak a baj lett, doki.

De azért folytattam, és így, hogy már nem akartam hazudni, szignifikánsan jobban ment a dolog. Még így is este hat múlt, mire végeztem.

Az agyam olyan volt, mintha most írtam volna meg egy egyetemi felvételit.

Halálosan elfáradtam.

Hátradőltem a széken, és Annelise felé nyújtottam a paksamétát.

– Kész.

– Remek – átvette, és berakta a fiókba.

– Most mi jön?

– Holnap tízre jöjjön vissza. Addig kiértékelem a tesztjeit.

Feltápászkodtam, és az ajtó felé kezdtem vánszorogni.

– Elfáradt?

– Halálosan.

– Aludja ki magát.

Lementem a garázsba, mert úgy emlékeztem, valamelyik nap itt hagytam a kocsimat.

A poros szürke 2005-ös Explorer pick-up ott parkolt, ahol hagytam. A sarokban, betolatva, a vonóhoroggal a falban. Megnéztem, mi van a kocsi mögött. Jó fél méteren leszakadt a vakolat, ahol beletolattam. Vállat vontam, és beültem a kocsiba. A motor mély hördüléssel életre kelt. Istenem, de jó, hogy megint normális autó van alattam, ami duzzad az erőtől, és annyi benzint zabál, mint fél Finnország! Sőt, nagyjából akkora is, mint fél Finnország.

Egész úton hazafelé azon töprengtem, hogy kezdenem kell magammal valamit. Oké, hogy adom itt az alkoholista macsót – vagy legalábbis a macsót, a többire nem is kellett rájátszanom, – de hát lássuk be, ez tényleg nem vezet sehová.

Hápé kérdése, hogy miként képzelem el a jövőt, rádöbbentett, hogy fogalmam sincs. Rendben, mondtam neki valami marhaságot, de igazából nem tudom, mit is akarok magammal kezdeni. Belenéztem a tükörbe, és fáradtan megvizsgáltam Adolf fizimiskáját.

– Mi a francot érzelegsz, te barom? – morogtam hangosan a tükörnek, és balra húztam a kormányt, hogy leparkoljak egy szupermarket előtt.

Vettem két karton sört, egy whiskyt, meg néhány előre gyártott spagettit.

Amikor hazaértem, behajítottam az egyik dobozt a mikróba, és elmentem

zuhanyozni. Amikor húsz perc múlva, egy szál boxeralsóban, a hasamat vakargatva előbukkantam a fürdőszobából, a konyhában komoly füst gomolygott.

Azt azért vegyük észre: ez nem az én napom volt.

Kinyitottam minden ablakot, közben fennhangon káromoltam az Urat.

Észrevettem az utcán megálló tűzoltóautót, ezért a bejárathoz mentem, és kinyitottam az ajtót.

Velem szemben már ott állt San Diego leggyorsabb tűzoltója, és éppen a levegőbe lendítette a bontóbaltát, hogy beköszönjön.

– Meg sem kísérelt csengetni – mondtam neki szemrehányón.

– Tűz esetén minden perc számít.

– Az igaz. Csakhogy itt nincs tűz. Odaégett a mikróban a kaja.

Pár perc eltelt, mire tisztáztuk a félreértést, aláírtam a kiszállási jegyzőkönyvet, és meghallgattam az intelmeket, hogy lehet, ki fogják fizettetni velem a kiszállás költségeit. Hiába mutattam rá, hogy nem én hívtam őket, nem nagyon foglalkoztatta őket a helyzet egy ilyen apró részlete.

Megint bezárkóztam, megint betettem egy doboz spagettit, és mivel tiszta füst voltam, megint elmentem zuhanyozni. Ezúttal már gatya nélkül, három perc múlva csattogtam ki a konyhába, és időben leállítottam a mikrót.

Spagettiillat és füstszag keveredett, szóval akár azt is mondhatnám, grillhangulat uralkodott a lakásban. Kiraktam a kaját egy tányérra, hogy hűljön, és visszamentem a fürdőbe.

Szembesülnöm kellett vele, hogy ott is baj van.

A bőröm petyhüdten lógott a testemen, az arcom szarkalábas volt, a sörhasam pedig eltakarta a kis Cameront. Tényleg! Mikor is láttam utoljára direktben? Mondjuk, érdeklődés hiányában most már egy jó ideje elmaradtak a fellépései is…

Lényeg a lényeg, olyan vonzó voltam, mint egy éticsiga.

Előkotortam a mérleget a szekrény alól, lefújtam róla a port, és ráálltam.

Nem hittem a szememnek. Fújtatva megtörölköztem, és megálltam a konyhában. A spagettit belehajítottam a kukába, és elővettem egy doboz sört.

Ideje léböjtkúrát tartani.

De csak néztem a hideg Heinekent.

Lassan visszatettem a hűtőbe. A whiskyt feldobtam a konyhaszekrény tetejére, hogy ha mégis eszembe jut, legalább küzdenem kelljen érte. Mit is mondott a kis Stein Oberführer?

Pihenjek?

Az ágyhoz mentem, kihúztam az éjjeliszekrény fiókját, és víz nélkül lenyeltem három altatót. Befészkeltem magam a paplan alá, és azon töprengtem, mikor is volt az utoljára, hogy én nem a padlón szenderedtem el, hanem az ágyban?

Kábé akkor, amikor a kis Cameron legutóbbi fellépése volt. Tény, hogy nem volt egy sikeres premier, hiszen még az első felvonás közben elfelejtette a szöveget, a közönség meg kifütyülte. Kezdtem álmosodni, hatalmasat ásítottam. Jó ideje az első este volt, hogy józanon fekszem le.

Megint új emberré kell válnom! Hátha ez a harmadik már nem iszik.

Annyit.

KEDD

Kipattant a szemem.

A plafonon a hálószobában is volt egy repedés, és itt is lengedezett a közelében egy pók. Érdekes módon ezúttal semmiféle hülye gondolatom nem támadt, melyben összemostam volna a Teremtőt és a nyolclábút.

Feltápászkodtam.

Semmi fejfájás.

– Nocsak… ilyen is lehet?

A hasamat vakargatva elballagtam vécére, aztán behajítottam egy kapszulát a kávéfőzőbe. Amíg telehörögte a bögrét, elmentem zuhanyozni.

Egészen kellemesen éreztem magam, amikor tíz perc múlva letusolva, és a Hitler-bajusztól megszabadulva ráálltam a mérlegre. Továbbra sem tetszett, de egy fonttal kevesebb volt, mint tegnap.

Pár hónap és lefogyok.

Vagy ennyit segít egy kiadós vizelés.

De vajon meddig tart ki ez a lendület?

Fogtam a kávét, bedobtam egy C-vitamint, aztán elballagtam a gardróbba. Ma feledtetnem kell a tegnapi fasisztoid formámat. A hajamat –

legalábbis azt a pár szálat, amit a mikiegeresedési folyamat elöl, két oldalt meghagyott – hátrafésültem. Fehér inget vettem, meg egy könnyű, barna öltönyt. A dilemma most jött: mi legyen a nyakkendőmmel?

Tegnap Fiona térden állva kérte, hogy konzervatív legyek.

Konzervatív… konzervatív… mi a fene legyen?

Az utolsó csajomtól, Caroline-tól kaptam egy nyakkendőt. Még sosem hordtam, talán ideje lenne felpróbálni.

Ha már konzervatív… a barna öltönyhöz mennie kell a citromsárgának.

Felpróbáltam, és a tükörben megnéztem magam. A fehér ingtől elütött a sárga szövetcsík, melyet szépen keretezett a fahéjszín zakó. Az élénk citrom alapon sorokba rendezett apró kék bilincsek voltak, melyek két yardról már

csak mintának tűntek, de nem volt egyértelmű, hogy ezek béklyók. A nyakkendő végén egy komor őrtorony magasodott szögesdróttal, keresőreflektorral, őrrel, puskával – szóval mindennel, ami kell. Caro anno azért vette meg, mert azt mondta, ebben benne van a zsarulét minden lényege.