Borítószöveg

„Atyám, megbocsátod-e az apák és anyák bűneit? Megvédelmezed-e az ártatlant? A kiszolgáltatottat, akinek nincs beleszólása a sorsába? A feleségnek, aki titkokat visz a hitvesi ágyba?

Bocsáss meg nekem, Atyám, mert vétkeztem. Vétkeztem a szerelemmel, és vétkeztem a hazugsággal. Elrejtettem előle magamból mindazt, amiről úgy gondoltam, nem szabad megismernie. Csak az álarcomat mutattam felé. A szerelem, a szenvedély álarcát. Úgy vettem magamra a házasság szentségét, hogy belül üres voltam, mint a halott kagylóhéj, amelyben nincs semmi, amely sötétben rejtőzik. És ebben a sötétségben most egy élet növekszik. Szeretetben növekszik, pedig a sötétség közelében él.

Megbocsátasz, Atyám? Megbocsátasz ennek a gyermeknek?

Ó, bárcsak megszabadulhatnék a félelemtől, hogy szabadon beszélhessek!

És rettegek attól, hogy sosem leszek képes elmondani.

Nézem, hogy lesz egyre sűrűbb a hazugságok hálója, érzem, ahogy egyre szorosabbra hurkolódik körülöttem. A szeretet nem élhet sötétségben. A szeretet a fény felé törekszik. Én, a hazugságok gyermeke, nagyon is jól tudom ezt.”

Tandi Jo Reese fiatal nő, aki minden erejét összeszedve kilépett rossz házasságából, és két gyerekével együtt visszaköltözött szülővárosába, az óceán partján fekvő, csodálatos szépségű Hatteras szigetére. Abban bízik, itt új életet kezdhet, a helyiek pedig szeretettel fogadják. Tandi az idős Iola Anne Poole-tól bérel egy kis házikót, és amikor az asszony meghal, őt bízzák meg a feladattal, hogy takarítsa ki Iola hatalmas, zegzugos viktoriánus házát.

Tandi egy különös véletlennek köszönhetően elképesztő felfedezést tesz a házban: megtalálja Iola elrejtett imádságos dobozait, amelyekbe Iola tízéves korától kezdve egészen élete végéig gyűjtötte a feljegyzéseit. A dobozokba zárva egy hosszú élet története rejtőzik – egy zárkózott, de gazdag lelki világú nő reményei és kívánságai, félelmei és gondolatai, amelyek egy rendkívüli életről tanúskodnak. A papírok hitről, útkeresésről és szerelemről mesélnek, Iola utolsó, papírra vetett sorai pedig Tandi életében is mindent megváltoztathatnak...

Lisa Wingate regénye csodálatosan megírt, szívbe markoló történet hitről és a szeretet gyógyító erejéről.

Fordította

Getto Katalin

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Wingate: The Prayer Box

Tyndale House Publishers, Inc.

Originally published in English in the U.S.A.

All rights reserved.

Copyright © 2013 by Lisa Wingate

Hungarian translation © 2023 Getto Katalin

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Váraljai Viktória

Borítókép © Dorota Gorecka / Trevillion Images,

Olha Rohulya / Getty Images

ISBN 978-963-604-215-8

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A két tündéri kisfiúnak,

akikből csodálatos férfiak lettek:

ha tehetném, ma is ott állnék a kiságyatok mellett,

és újra csókot lehelnék a homlokotokra.

De mivel ez most kissé furcsán venné ki magát,

beérem azzal, hogy csak a papírra lehelem

szavakká formált csókjaimat.

Akárhová sodorjon is benneteket az élet,

tudnotok kell: mama szeretete határtalan, mint az óceán.

Köszönet

HA EZ A KÖNYV HAJÓ VOLNA, igencsak sokszínű lenne a legénysége. Ha te is a legénység tagja voltál, szívem mélyéből mondok köszönetet, akkor is, ha esetleg nem említelek név szerint. Hány meg hány ember munkájára van szükség egy könyv megszületéséhez! Drága barátom, Ed Stevens, te vetetted fel, hogy Outer Banks kitűnő regényhelyszín lenne, később képeket és információkat is küldtél a helyről, míg végül beadtam a derekam. Köszönet Shanonnak és Wicknek, amiért a kidolgozás fázisában a kutatócsoportunk rendelkezésére bocsátották varázslatos Outer Banks-i házukat. Micsoda élmény volt! Outer Banks üzleteit mindenkinek látnia kellene.

Köszönet kutatócsoportom tagjainak, Sharon Mannionnak és Teresa Lomannek. Fantasztikus élmény volt együtt róni a városka utcáit vagy a tengerpartot. A több mint ötezer kép és a hatalmas dobozra való kagylóhéj mindennél ékesszólóbban beszél kalandjainkról. Feledhetetlen kirándulás volt! Hogyan is tudnám elmondani, mi mindent tett az én csodálatos Sandy nénikém ezért a könyvért! Nélküled Sandy Kagylóhéjboltja sem létezne. Köszönöm, hogy időt szakítottál ránk, köszönet a tehetségedért, és azért, hogy kölcsönadtad nekünk a nevedet. Mindenkinek hálával tartozunk, aki segítségünkre volt, mialatt Outer Banksen időztünk, az üzlettulajdonosoktól kezdve a parkőrökig. A legközelebbi találkozáskor hatalmas ölelés jár mindnyájatoknak. Köszönjük, hogy minden kérdésünkre választ adtatok, és azzal a segítőkészséggel fordultatok felénk, amelyről Outer Banks népe messze földön híres. Az itteni lakosoknál kedvesebb emberekkel még nem találkoztam.

Hálám természetesen a tesztolvasóimra is kiterjed. Sandy nénikém, megbocsátunk neked, amiért a szívedet markolásztad, és halálra ijesztettél bennünket, amikor a regény utolsó jelenetét olvastad. Bár egy évet elvettél az életemből, kaptam tőled egy nagyszerű pillanatot… és egy kis ihletet a The Sea Glass Sisters regényhez. Lám, miből lesz a cserebogár…

Köszönet szeretett családtagjaimnak a sok segítségért, amivel irodalmi ambícióimat kísérik, köszönet a bátorításért, a biztatásért. A ti szeretetetek az az áramlat, amely törekvéseim hajóját előreviszi. Nem is tudom, mihez kezdenék nélkületek.

Ha a családi szeretet az áramlat, amely a szerző munkáját előreviszi, akkor a kiadó gárdája a legénység. Ők azok, akik felmásznak az árbócra, igazgatják a vitorlákat, és szurokkal tömik be a réseket, nehogy beszivárogjon a víz. És ezen a hajóúton minden idők legodaadóbb, legtapasztaltabb, legszorgalmasabb legénysége szolgált. A Ron Beers csoport tagjai nem egyszerűen tudásuk legjavát adták, hanem emberileg is mellettem álltak – nincs szó, mely méltóképpen kifejezhetné, milyen hálás vagyok azért, hogy a legjobb legénység dolgozott a kezem alá a fedélzeten. Maggie Rowe, nem is tudod, mennyit segítettél, amikor gyönyörű otthonodat megnyitottad a videófelvételek készítéséhez. Szívből jövő hálámat fejezem ki Karen Watsonnak, Jan Stobnak, Sarah Masonnek, Shaina Turnernek és Babette Rea-nek, amiért mélyen hittek ebben a tervben, amiért oly sok órát áldoztak rá az idejükből, és amiért olyan atmoszférát teremtettek, amelyben nagyszerű volt dolgozni. Soha, egyetlen pillanatig sem kételkedtem abban, hogy ti vagytok a legmegfelelőbb társak ahhoz, hogy vitorlát bonthassak.

Le a kalappal a Tyndale grafikusai és marketingszakemberei előtt, akiknek a munkája nélkül ez a könyv nem juthatott volna el az olvasók kezébe. Köszönöm, hogy kellő érzékenységgel és lelkesedéssel kormányoztátok a Fohászok óceánját a távoli partok felé. Köszönet ügynökömnek, Claudia Crossnak a Folio Literary Managementnél, amiért ott állt mellettem a fedélzeten, amikor a zátonyok között kellett navigálnunk a hajót.

Végül hálás köszönetem a könyvtárosoknak, a könyvesboltoknak és más könyvbarátoknak, köztük a McGregor Tierra Irodalmi Társaság csodálatos hölgy tagjainak, akik az elsők között olvasták a könyvemet, és hozzájárultak a bemutató videóanyag elkészítéséhez. El sem tudom mondani, milyen sokat jelent nekem a munkájuk, a biztatás, amit tőlük kaptam. Mindazok nélkül, akik szeretettel olvasták, ajánlották és terjesztették ezeket a történeteket, a hajóm elhagyatott vizekre sodródott volna, hogy aztán ki tudja, hol vetődve partra, útja végére érjen. Nem mintha a parton heverni olyan rossz dolog lenne, de kétségkívül sokkal kellemesebb, ha a barátaink is velünk vannak.

Ám a velem hajózókon kívül van valaki, akit mindenekfelett megillet a köszönet és a hála; ő a legfontosabb szereplő. Köszönet annak, akié nemcsak a hajó, hanem maga az óceán is. Te vagy a szelek és az áramlatok ura és irányítója. Köszönöm, hogy szelet rendeltél a vitorlámba, hogy új történetek felé fordíthassam hajómat.

1. fejezet

AMIKOR ROSSZRA FORDULNAK A DOLGOK, képzeletben mindig ahhoz a tökéletes naphoz térek vissza, ott, Rodantheben. Az emlék úgy hull rám, mint valami lepel, egy homokból és égből szőtt, elnyűtt takaró, amelynek szálait már fellazította az idő. Beleburkolózom, és magam elé képzelem a parton álló házat: napnak, szélnek kitett gerendái szikkadt csontokként meredeznek, a meglazult tetőzsindelyek közül egyik-másik olykor a földre szánkázik, mint valami titokzatos, partra vetett tengeri élőlény pikkelyei. Az emeleti ablak egyetlen zsanéron lógó zsalugátere tehetetlenül himbálódzik a szélben. Időnként egy-egy sirály libben be az ablakon, és megtelepszik a sós permettel átitatott szarufákon: guberálók, azért jönnek, hogy összeszedegessék, amit a vihar hátrahagyott.

Évekkel később a házat felújították, sőt filmet is forgattak itt. Egy szerelmi történetet.

Számomra azonban a rodanthei háznak a története mindig annak a napnak a története lesz, amelyet a nagyapámmal töltöttem ott. Egy nap, amikor biztonságban éreztem magam.

Ha sokáig hunyorogva nézem a víztükörről visszaverődő napfény csillámlását, ma is látom őt. Árnyalak, hajlott háttal áll a kezeslábasában meg az öreg, gyöngyház gombos flanelingében. Elnyűtt munkáscipőjének sarka a levegőben, ahogy a második emeleti födémgerendákon egyensúlyozva felméri a kárt. Igyekszik kiszámolni, mennyibe kerül majd a tulajdonosnak a helyreállítás.

Valamit keresgél a derékszíján. A következő percben leszól nekem, és kéri, keressem meg, amit nem talált. Tandi, hozd ide a kék mérőszalagot vagy Tandi Jo, kellene a zöld vízmérték, kint van a kocsiban… Előhalászom az eszközöket a szerszámosládából, és feltrappolok a lépcsőn; apró, barna hajú kislány, aki azt sem tudja, hogyan járjon a nagyapja kedvében. Azt remélem, hogy amíg nála vagyok, talán mesél egy kicsit. Hiszen errefelé nőtt fel, tele a feje itteni történetekkel. Szeretné, ha ismerném Outer Banks szigeteit, én pedig alig várom, hogy felderítsem őket. Minden zegét-zugát. Minden egyes történetét. A családomat, amely ellen anyám fellázadt, és amelytől sohasem tudott elszakadni.

A vihar hatalmas pusztítást végzett, és romhalmazt hagyott maga után, ez a hely mégis maga a mennyország. Apám szavát, anyám énekét hallom, és végre nyugalom honol mindenütt. Napokig, talán hetekig. Mindannyian együtt vagyunk azon a lerobbant, hatvanas évekbeli lakókocsitelepen. Apám építkezésen dolgozik, a nagyapám szerezte neki a munkát. Senki sem csapja be maga mögött az ajtót, hogy aztán napokra eltűnjön. Varázslatos hely, annyi biztos.

Miután felmértük a károkat a házon, nagyapámmal Rodanthéba mentünk. Kezem Papap érdes markában, bütykös, göcsörtös faágra emlékeztető ujjai azt sugallják, hogy minden, ami tönkrement, megjavítható. Felújítás alatt álló lakóházak mellett vezetett az utunk, hegyekben áll körülöttük a szétázott bútor és a törmelék. Magunk mögött hagytuk az öreg Chicamacomico Életmentő Állomást, ahol az Üdvhadsereg meleg ételt osztott a parkolóban.

A faluban az egyik bedeszkázott üzlet előtt meztelen felsőtestű férfi gitározott. Hosszú, kese haja rasztafrizurába sodorva, mosolyogva rám kacsintott, amikor elhaladtunk előtte. Tizenkét éves voltam; elpirultam, és lesütöttem a szemem, aztán mégiscsak összeszedtem a bátorságomat annyira, hogy újra ránézzek. Furcsa, addig sosem érzett elektromosság futott végig a testemen. Beleborzongtam. Miközben a gitárját pengette, a férfi rongyos teniszcipőbe bújtatott lábával verte a taktust egy szörfdeszkán. Inkább skandálta a szöveget, mintsem énekelte.

Kongasd a harangot erősen, bátran,
Hadd énekeljen, kinek bánata van
Ha ép a burok, sötétség honol a héjban
Csak a repedéseken át juthat be a fény…

Rég elfeledtem ezeket a sorokat, de most felelevenedtek az emlékek.

Ezek a verssorok és nagyapám erős kezének emléke, amint az enyémet fogja, rajzottak a fejemben, amikor Iola Anne Poole verandájára értem. Ez volt az első jel, ami azt súgta nekem, hogy abban a házban valami nagyon nincs rendben.

Óvatosan nyitottam be az ajtón, nyomomban a reggeli napfény és a Pamlico Sound körül folyton lengedező szellő libbent a házba. A magas mennyezetű előtér fehér falait súlyos aranylombos keretbe helyezett burkolólapok borították. A besurranó friss szellő ereje nem volt elég ahhoz, hogy elűzze a házat megülő állott dohszagot. Egy elfeledett hely illata. Ösztöneim megsúgták, mit fogok találni odabent. Mindenki ismeri az érzést: belépsz az ajtón, és megmagyarázhatatlan módon megérzed, hogy a halál nyomában jársz.

Habozva álldogáltam a küszöbön, nem tudtam, mihez kezdjek, ezerféle lehetőség suhant át az agyamon, mígnem egy őrült gondolat fészkelte bele magát: Zárd be az ajtót! Hívd a rendőrséget vagy… valakit, bárkit! Hagyd másra a cselekvést, majd valaki gondoskodik róla.

Nem kellett volna hozzányúlni a kilincshez… most rajta vannak az ujjlenyomataid. Mi van, ha a rendőrség azt hiszi majd, hogy te csináltál valamit – vele? Nap mint nap előfordul, hogy ártatlanul vádolnak valakit, különösen, ha az illető idegen a városban. Igen, az efféle idegenekkel, mint te, akik egyszer csak felbukkannak a semmiből, és megpróbálnak elvegyülni a helyiek között, gyakran megesik ilyesmi…

És ha azt hiszik majd az itteniek, hogy az öregasszony pénze után kutakodtam, hogy el akartam lopni az értéktárgyait vagy az eldugott pénzét? És ha valaki már korábban betört ide, és kirabolta? Ilyet is láttunk már, még egy olyan idilli, békés helyen is, mint a Hatteras-sziget. Hiszen számos fényűző nyaraló állt üresen, könnyű prédát kínálva a helybeli bűnbandáknak. Mi van, ha a tolvajok, rablók már megfordultak az üresnek vélt házban? Lehet, hogy éppen most zavartam össze a nyomokat, melyek bizonyítékul szolgáltak volna.

Tandi Jo, komolyan mondom, néha úgy viselkedsz, mint akinek nincs ki a négy kereke. A fejemben megszólaló hang Marney nénikémé volt: nyers, ingerült, az apám családjára jellemző vaskos texasi akcentussal, amely türelmetlenül csattant fel mindenféle hebehurgyaság láttán, különösen, ha én követtem el.

– Mrs. Poole! – Bedugtam a fejem az ajtón, igyekeztem körülkémlelni, anélkül, hogy valamihez hozzáérnék. – Iola Anne Poole! Itt van? Tandi Reese vagyok. Az utca elején lakom, abban a kis házban… Hall engem?

Semmi válasz.

Hirtelen szélroham sepert végig a verandán, felkavarta a tavalyi tűleveleket és a száraz tölgyfalombot. Egy kiszabadult hajtincs a szemembe hullott, és mintha nemcsak a hajam, hanem a gondolataim is összekuszálódtak volna. Alakom elmosódott körvonalai a hullámos felületű ólomüvegen tükröződtek: repkedő barna fürtök, aggódó tekintetű kék szem, tanácstalanul elnyíló ajak.

Most mi lesz? Hogy a csudába fogom megmagyarázni az embereknek, hogy napokba telt, mire rájöttem, egy ideje nem látok fényt Iola Poole nagy, patinás házának ablakaiban. Nem kapcsolják fel, és nem oltják el a lámpákat, az ablakokban a klímaberendezés éjszaka is zúg, pedig akkor mindenki kikapcsolja, hiszen a hűvös tavaszi éjjel frissessége feleslegessé teszi a használatát. Alig negyvenméternyire volt a házam. Hogyhogy korábban nem vettem észre a nyilvánvaló jeleket?

Talán alszik, gondoltam, ledőlt egy kicsit délután, és halálra rémisztem, ha rányitom az ajtót. Annyit sejtettem, hogy új szállásadónőm egyedül, magányosan éldegél. Nemigen látogatta senki, hacsak a csomagküldő szolgálatok alkalmazottait nem számítjuk a látogatók közé. Azt, hogy Iola Poole a világon van, jóformán csak az ablakaiban világító fény jelezte, amely hol kigyulladt, hol elaludt, aszerint, hogy a napszakok változásának megfelelően a ház melyik részében tartózkodott. Őt mindössze néhányszor láttam, mióta a gyerekekkel megérkeztünk a városba, kiürült benzintankkal, szállás nélkül, ahol meghúzhattuk volna magunkat. Azért kötöttünk ki éppen itt, mert ez a keskeny földnyelv volt az utolsó darab szárazföld előttünk, innen már csak az Atlanti-óceánba vezetett volna az út, és ez volt a legtávolabbi pont Dallastól és Trammel Clarke-tól. Amíg át nem léptük Észak-Karolina határát, jóformán bele sem gondoltam, hogy hová megyek, és miért. Csak azt kerestem, hol tudnék elrejtőzni.

A negyedik napon, amit Hatterason töltöttünk, már tudtam, nem alhatunk a végtelenségig a terepjáróban. Egy szigeten az emberek hamar kiszúrják az idegent. Amikor az ingatlanos hölgy megemlítette, hogy szezonon kívül olcsón lehet nyaralót bérelni, tudtam, hogy ez az egyetlen megoldás. Muszáj volt fedelet szerezni a fejünk fölé.

Tekintettel arra, hogy már benne jártunk az áprilisban, és hat hete éltünk a nyaralóban, de máris kétheti lakbérrel tartoztunk, így Alice Faye Tucker, az ingatlanügynök volt az utolsó személy, akivel szerettem volna felvenni a kapcsolatot Iola ügyében.

Óvatosan benyitottam, és újra elkiáltottam magam.

– Iola Poole? Mrs. Poole! Itt van? – Újabb fuvallat táncolt végig a verandán, a selyemmirtuszágak a lombfűrészes faragással díszített mellvédnek ütődtek, amelyet mintha nem is a szegek, inkább a pergő festék meg a kúszónövények indái tartottak volna egyben. A bejárati ajtó szinte magától kinyílt. Fura csiklandozást éreztem a tarkómon, mintha valaki végighúzta volna az ujját a bőrömön.

– Bemehetek? – Talán csak a képzelet játéka, hogy úgy érzem, mintha a halállal bújócskáznék. Talán elesett az idős hölgy, beszorult a bútorok közé, és nem tud kijönni. Felsegítem, hozok neki enni-inni, ennyi talán elég is lesz, nem kell mentőt hívni. Amúgy is időbe telne, míg ideérnének. Itt nincs rendőrőrs. Fairhope-ban nemigen volt más, mint a halpiac, a kis kikötő, a vegyesbolt, néhány tucat ház meg a templom. A Mosey-patak mentén álló tölgyek közé ékelődő kisváros igazi porfészek; a halászok viharvert csónakjaikon járják a tengert, és gyermekeik a sós levegőtől kimart kőházakban nőnek fel. A mentők valamelyik nagyobb helységből, talán Buxtonból vagy Hatteras Village-ből indulnak, ha hívják őket.

A legtöbb, amit Iola Anne Poole-ért és magamért tehettem, az, hogy bemegyek a házba, és a saját szememmel győződöm meg arról, mi történt. És nem verem nagy dobra, amit láttam.

Az ajtó nyitva volt, épp csak annyira, hogy be tudjak surranni a résen. Vigyáztam, hogy ne érjek hozzá, nem is csuktam be magam mögött. Ha netán menekülnöm kell, gondoltam, jobb, ha semmi sem áll utamba, míg kijutok a verandára.

Ahogy beljebb merészkedtem az előtérben, a szemem sarkából mintha megpillantottam volna valamit. Összerezzentem, de a következő pillanatban rájöttem, hogy csak a falra akasztott régi fényképeket látom, és a saját tükörképem suhant át a képkeretek homályos üvegén. A falról megbarnult portrék néztek rám: egyenruhás katona képe, alatta vörösréz táblácskán felirat: Avery, 1917. Fehér pónin lovagló loknis kislány. Tölgyfa alatt üldögélő társaság, a nők széles karimájú szalmakalapban, amilyet Kate Winslet viselt a Titanicban. Esküvői kép a harmincas vagy a negyvenes évekből, középütt az ifjú pár, körülöttük vagy tucatnyi felnőtt, elöl a törökülésben kuporgó gyerekek. Talán Iola a menyasszony azon a képen? Ilyen népes család élt valaha ebben a házban? Vajon mi lett velük? Amennyire meg tudtam ítélni, Iolát most nem vette körül család, legalábbis senki sem látogatta.

– Jó napot… jó napot kívánok! Van valaki odafent? – A hosszú, kecses ívű lépcső teteje felé kémleltem. A sötét színű fára sűrű árnyék vetült, ami baljós hangulatot kölcsönzött a lépcsőnek. Ezt látva inkább jobbra fordultam, átmentem a széles ív alatt, és beléptem a tágas, nyitott helyiségbe. A hatalmas ablakokon bizonyára beáradt volna a fény, ha nem takarják a súlyos brokátfüggönyök. A tekintélyes zongora, az antik székek és kanapék olyan hatást keltettek, mintha utazási katalógusból vagy történelemkönyvből kivágott képet szemlélnék. A kandalló felett barackszínű szaténruhás, fiatal nőt ábrázoló olajfestmény függött díszes, ovális keretben. A hölgy a zongora előtt ült, szemlátomást kényelmetlen testhelyzetben. Talán ugyanaz a személy lehetett, akit a másik fénykép kislányként, pónilovon ülve ábrázol, de ebben nem voltam biztos.

Mintha követtek volna az árnyékok. Minél beljebb hatoltam a házba, annál zsúfoltabbá váltak a helyiségek. Több nemzedék óta halmozódhatott itt a sok holmi. Úgy tűnt, éveken át idehordtak minden kacatot, és bár valaki többször is hozzáfogott, hogy rendet rakjon, végül mindig felhagyott a próbálkozással. A konyhában, a mosogató melletti csepegtetőn, takaros rendben sorakoztak az elmosott edények, ám oldalt, a falak mentén, jókora dobozokban irdatlan mennyiségű élelmiszert láttam. Megbabonázva bámultam a kamra ajtaja mögött toronyba rakott zöldségkonzervek színes címkéit.

Ahogy körülnéztem az alsó szinten, rossz előérzetem támadt; mintha apró tüskék szurkálták volna a karomon a bőrt. Lehet, hogy Iola még sincs itt. Az ablakklímával felszerelt földszinti háló üres volt, az ágyat bevetve találtam. Talán elutazott, esetleg idősotthonba vonult, én pedig illetéktelenül hatolok be az üres házba. Alice Faye Tuckertől tudtam, hogy Iola kilencvenegy éves. Nem valószínű, hogy az emeleten tartózkodik, hiszen hogyan is tudna felkapaszkodni a lépcsőn?

Vonakodva megindultam a lépcső felé. Óvatosan, lépésenként haladtam felfelé, a pihenőn megálltam, újra szólongatni kezdtem. Az ódon, bábos mellvéd meg a lépcsőfokok hangosan nyögtek és nyikorogtak, ahogy rájuk léptem; akkora zajt csaptak, ami egy halottat is felriasztott volna, de a házban továbbra sem láttam mozgást.

Az emeleti folyosón a nyirkos tapéta és az átnedvesedett szőnyegek dohszaga fogadott, a beázott házak jellegzetes szagvegyüléke. A mély csend elárulta, hogy a fenti helyiségek évek óta lakatlanok. A faburkolatú folyosón álló konzolasztalok, a lámpabúrák portól szürkéllettek, ahogy az öt hálószoba bútorai is. A két fürdőszobán kívül egy varrószobát is találtam, amelynek közepén szövőkeret állt. A gyerekszoba fehér bútorai közt vaspálcás bölcsőt találtam. Szabálytalan formájú beázásfoltok tarkázták a mennyezetet. Látszott, hogy a mennyezet vakolata felpúposodott és megrepedezett a víztől, de hullani még csak helyenként kezdett. A gyerekszoba padlóján vödrök álltak, a piszkos víz és a vakolat lassan sűrű masszává tömörödött bennük. Az utolsó őszi hurrikán nyilván feltépte a zsindelyt a tetőről. Kár, gondoltam, hogy egy ilyen szép, régi házat hagynak tönkremenni. Nagyapám dühös lenne, ha látná. Amikor a biztosítótársaság alkalmazásában műemléképületeket vizsgált, mindig mindent elkövetett, hogy megmentse őket a pusztulástól.

A kis, könyvespolcokkal bélelt nappali térbe vezető folyosó mennyezetén jól kivehető beázásfolt éktelenkedett. A folyosó végén nyíló ajtót zárva találtam; alatta keskeny csíkként ragyogott a parkettán tükröződő fény. Valaki nemrég benyithatott ezen az ajtón; ott hagyta nyomait a padlót lepő porrétegben.

– Mrs. Poole? Iola! Nem akarom megijeszteni…

A könyvespolcok mellett megzizzent a kifakult bársonyfüggöny, amitől összerezzentem. Lélegzet-visszafojtva lépkedtem tovább.

Egyszer csak valami feketeség bukkant elő a függöny mögül, de mire szemügyre vettem volna, elrohant. Macska. Mrs. Poole-nak valóban volt macskája. Valószínűleg a vad, félszemű kandúr, amelyet J. T. megpróbált magához édesgetni a verandánkon elhelyezett tejes tálkákkal. Ráparancsoltam, hogy hagyjon fel a próbálkozással – hiszen nem engedhetjük meg magunknak, hogy a macskára költsük azt a kevés pénzt, amink van. De hiába magyaráztam; egy kilencéves kisfiú nem tud ellenállni a kóbor állatoknak. Ross felajánlotta, hogy csapdát hoz, amivel megfoghatjuk a macskát, de mondtam neki, hogy kár ezzel bajlódnia. Gondoltam, más sem hiányzik, mint hogy az új barátom elhurcolja a szállásadónőm macskáját; ez a legrövidebb út ahhoz, hogy kirakják a szűröm a házból, különösen, hogy még a lakbérrel is elmaradtam.

Az üvegből készült ajtógomb hűvösen simult a tenyerembe, csiszolt élei a bőrömbe nyomódtak.

– Bejövök… nem baj, ugye? – Izmaim menekülésre készen megfeszültek. – Csak én vagyok, Tandi Reese… a nyaralóból. Nem akarom megijeszteni, én csak aggódtam, hogy… – A mondat vége örökre a torkomra forrt. Elfordítottam a gombot. Kattant zár, és a nehéz faajtó olyan erővel pattant fel, mintha a másik oldalról valaki megrántotta volna. Az ajtógomb a falnak ütődött, lábam alatt megrázkódott a padló. A macska, amelyik ott settenkedett a nyomomban, hangosan fújt, aztán hanyatt-homlok lerohant a lépcsőn.

A képkeretek megrázkódtak a halványkékre festett falakon, reszkető fénygyűrűket vetítettek a bútorokra. Amikor a fényfoltok tánca csillapodott, a folyosó falának egyik kiugró sarka mögött díszes ágyvégre esett a pillantásom. Az ágyat takarosan lesimított, kék foltvarrásos takaró borította, a megfakult perzsaszőnyeg széle mellett pedig egy pár cipő állt, orra-sarka pontosan egymáshoz illesztve. A praktikus, gumisarkú fajta, amit Zoey a maga tizennégy éves ízlésével nagyicipőnek hív.

A lábak, amelyekhez a cipő tartozott, nem jutottak messzire. Vékony, fekete harisnyába bújtatva nyugodtak az ágyon, az ágyvégdeszka közelében, a görbe ujjak enyhén kifelé fordultak, ami természetes is abban a testhelyzetben, amelyben az ember délután szunyókálni szokott.

Csakhogy azok a lábak az ajtó hangos döndülésére sem mozdultak meg. Hirtelen megéreztem a torkomban az utoljára elfogyasztott étel ízét. Kizárt dolog, hogy valaki ilyen mélyen aludjon.

A hálószobára mély csend borult. Amikor bementem, lépteim nesze illetlenül, fülsértően hangosnak tűnt ebben a némaságban. Többé nem szólongattam, nem figyelmeztettem, hogy jövök, ne ijedjen meg. Nem kellett az arcára pillantanom ahhoz, hogy tudjam, feleslegesen szólongatnám.

Zoey kedvenc horrorfilmjének hátborzongató jelenetei villantak be, de miután a sarok mellett elosonva rávettem magam, hogy végre ránézzek, Iola Anne Poole arcát békésnek láttam, mintha valóban csak egy kis délutáni szunyókálásra dőlt volna le, és elfelejtett volna felkelni. Hanyatt feküdt, végignyúlva az ágyon, apró, kék virágkosármintákkal díszített fehér kartonruhája eltakarta hosszú, vékony lábát, színe egybeolvadt az ég és a tenger árnyalataiból komponált folttakaróval. Ösztövér, ráncos karja a hasán keresztezve, összefonta bogos ujjait, ami bizonyos elégedett, magabiztos vonást kölcsönzött testtartásának. Mint aki felkészült arra, ami vár rá. Bőrének szürkés árnyalata elárulta, hogy ha megérinteném, hideg lenne.

Nem érintettem meg. Elfordultam, tenyeremet az orromra és a számra szorítottam. A test olyan benyomást keltett, mintha valaki elrendezte volna a tagjait, pontosan azért, hogy a testtartása békét és nyugalmat sugalljon, de semmi sem utalt arra, hogy valaki más is megfordult volna a helyiségben. A poros padlón mindössze egyetlen pár láb nyomai voltak láthatók, az ajtótól az ágyig vezető léptek nyomai, aztán az ágytól a folyosó beszögellésében elhelyezett ruhásszekrényig, illetve az ágy végétől az ablak előtt álló kis íróasztalig vezető nyomok. Bármit csinált is itt fenn Iola, látszott, hogy ritkán fordult meg ebben a szobában. Vajon mi hozta ide, az emeleti folyosó végén nyíló kis toronyszobába, melynek krémszínűre és halványkékre festett falait aranycirádák díszítették? Azt akarta, hogy itt találjam meg?

Vajon meg lehetett volna menteni, ha előbb bukkanok rá?

Nem volt válasz a sok nyugtalanító kérdésre. Kifordultam a szobából, és lélegzet után kapkodva lebotorkáltam a hallba. Nem akartam arra gondolni, mióta fekhet az ágyon Iola, és tudta-e, hogy közeleg a vég, rémülettel telve vagy békében ment-e el.

Őszintén szólva nem is akartam tudni a választ.

Ám alig telt el egy óra, máris visszatértem a házba. Két rendőr éppen a kék szobába tartott. Mintha jobban izgatta volna őket, hogy mit találnak a házban, mint a tény, hogy valaki meghalt. Ez rossz érzéssel töltött el, valamiért nem akaródzott magukra hagyni őket az öregasszony holttestével. Felelősséget éreztem azért, hogy megadják a hölgy földi maradványainak a tiszteletet.

A kék szoba ajtajában várakoztam, de úgy helyezkedtem, hogy csak a két harisnyás lábat meg az ágy végében álló férfiakat lássam. Akkor már túl voltunk az első kihallgatáson: legalább tucatnyi kérdést tettek fel, amikre nem tudtam felelni: mit gondolok, mióta lehet halott? Mikor beszéltem vele utoljára? Tudok-e arról, hogy egészségügyi problémái voltak?

Mindössze annyit mondhattam, hogy a szomszéd házban lakom. Azt mondtam, bérlem a házat, mert így jobban hangzott. A magasabb rangú rendőr ösztövér, kimért modorú férfiú volt, szája körül redőkbe gyűrődött a bőr. Úgy tűnt, nemigen érdekli az eset. Többször az órájára pillantott, mintha sietne valahova.

– Nos – mondta végül, és a padlódeszkák megnyikordultak a súlya alatt, ami elárulta, hogy az ágy fölé hajol, nyilván közelről vizsgálgatta a hölgy arcát –, számomra természetes halálnak tűnik.

A fiatalabb rendőr gúnyosan felkacagott.

– Naná, Jim, hisz majdnem százéves volt. Emlékszem, amikor a nagyapám nyugdíjba ment, mama virágot akart venni a templomba az oltárra, hogy a neve felkerüljön a hirdetőtáblára, de elkésett. A lelkész már megrendelte arra a hétre a virágot, Iola Poole születésnapja alkalmából. A mama nyolcvanéves lehetett akkor, én még középiskolába jártam. Mama eléggé felhúzta magát az eseten. Nagypapa negyven éven át a fairhope-i gyülekezet diakónusa volt, és mama nem repesett az örömtől, hogy olyanokkal kell osztoznia az oltárvirágokon, mint Iola Anne Poole. A családunk sokat tett azért, hogy a gyülekezet megkapja azt a régi kápolnát. Iola csak azért járt oda, mert orgonált, amiért pénzt is kapott. Nem is volt tagja a gyülekezetnek. Mama azt mondta, hogy ha Iola virágot akar a születésnapjára, akkor menjen valamelyik New Orleans-i templomba, ahova a magafajták járnak.

Jim csettintett a nyelvével, és a fejét rázta.

– Ilyenek a nők.

A társa megint elnevette magát.

– Te még nem régóta vagy itt, nem tudhatod, hogy mennek itt a dolgok. Az efféle ügyek ott, Bostonban talán nem sokat számítanak, de Fairhope-ban annál többet. Hidd el, ha találtak volna valakit… valaki mást, aki tud játszani azon a vén templomi orgonán, akkor azt fogadták volna fel. Ez is közrejátszott abban, hogy mama néhány évvel ezelőtt kapva kapott az alkalmon, amikor felbukkant az az új karnagy, aki a buxtoni gimnáziumban tanított… a fickó azt mondta, tud orgonálni. Sosem láttam a templomi asszonyokat olyan boldognak, mint amikor a karmester átvette a vasárnapi szertartásokat, és Iola Poole-nak útilaput köthettek a talpára.

– Na jó, Selmer, szóljunk az illetékeseknek, hogy pakoljanak össze – vetett véget Jim közrendőr a társalgásnak. – Szerintem mi végeztünk is. Volt valakije, akit fel kell hívnunk?

– Olyan nincs, akinek tudnám az elérhetőségét. És ha van is, jobb, ha nem nyúlunk a darázsfészekbe, hidd el, Jim.

– Nincs közeli hozzátartozója… – Ezt lassan, tagoltan mondta az idősebb rendőr, biztosan a jegyzettömbjébe írta, amit mondott.

A szomorúság úgy nehezedett rám, mint valami súlyos gyapjútakaró, hirtelen fojtónak éreztem a levegőt odabent. Csak álltam, néztem a kék szobát, a saroktorony magas, keskeny ablakfülkéit. Néztem, ahogy odakint egy galamb végigtipegett az ablakpárkányon. Azon tűnődtem, mit tehetett Iola Poole, hogy így végezte, egyedül ebben a nagy házban, kiterítve a virágos ruhájában. Ki tudja, mióta halott, és senki sem törődött vele. És ő vajon tudta, hogyan alakul majd az élete, és hogyan ér véget egyszer? Így képzelte, amikor elhelyezkedett az ágyon, lehunyta a szemét, és hagyta, hogy elszivárogjon belőle az élet?

A galamb a szárnyával csapkodva ugrált a párkányon, árnyéka végigsuhant az íróasztal márványlapján. Megsárgult cipősdoboz állt az asztal tetején, fedele félig nyitva, sarkából aranyszínű farkasfogpaszomány kandikált ki. A belső párkányon szalagdarabok hevertek. Amikor újra átvonult előttem a galamb árnyéka, még valamire felfigyeltem: a párkányt bevonó porrétegben apró aranyszemcsék csillogtak. Szívesen megnéztem volna közelebbről is, de nem maradt rá időm. A rendőrök távozni készültek.

Karomat a mellemen összefonva követtem őket le a lépcsőn, ki a verandára. Az autófelhajtóra érve a nyaralóra esett a pillantásom, és megint elszorult a szívem, de most egészen más okból, mint az előbb. Most, hogy Iola nincs többé, csak idő kérdése, hogy Alice Faye Tucker mikor lakoltat ki bennünket. Nem egészen ötven dollárom maradt. Az utolsó holmim, amit még zálogba adhattam, a zsebóra volt, amelyet Trammeltől kaptam. Puszta véletlen, hogy az óra éppen a bőröndömben volt; a legutóbbi utazás után maradt benne, emlékszem, valami lovas eseményre mentünk. Akkor éppen jobb időket éltünk. Ha Trammel tudná, hogy még mindig megvan, biztosan visszakövetelné, sok egyéb értéktárggyal együtt. Mindig vigyázott, nehogy elég pénzem legyen ahhoz, hogy olajra lépjek.

Most mihez kezdjünk? Mi lesz a gyerekekkel?

Az idő múlásával egyre jobban gyötört ez a kérdés. A halottkém kocsija éppen kigördült az útra, amikor Zoey és J. T. hazaért az iskolából. Nem mondtam el nekik, hogy az új szállásadónőnk meghalt. Hamarosan úgyis megtudják. A kilencéves J. T. figyelmét talán elkerüli majd az összefüggés, de Zoey, aki még csak tizennégy éves, de az eszétől akár harminc is lehetne, azonnal rá fog jönni, milyen katasztrofális helyzetbe kerülnénk, ha elveszítenénk jelenlegi otthonunkat. Abban a pillanatban, ahogy nyomokat hagynánk magunk után – bankkártyával fizetnék egy motelben, munkára jelentkeznék, készpénzt vennék ki a bankból –, Trammel Clarke rögtön ránk találna.

Fél egy volt már, mire ágyba kerültem, elcsigázva, telve bűntudattal, amiért nem voltam őszinte a gyerekekkel. Nem mintha ez lett volna az első eset. Odakint a víz a part menti nádassal enyelgett, a hatterasi hold lassan felkapaszkodott Iola házának a tetejére, és úgy függött a saroktorony felett, mint egy gombóc vaníliafagylalt a fejre állított tölcsér alatt.

Hogyan lehetséges, hogy valaki, akinek ilyen ingatlana van, egy szál egyedül végzi a szobájában, és úgy hagyja itt a világot, hogy egyetlen lélek sincs mellette, aki megsirassa?

A kép, amely a fiatal Iolát ábrázolta, sehogy sem ment ki a fejemből. Elképzeltem, ahogy fehér ruhában sétál a verandán. Az örökzöld tölgyek és a tömjénfenyők imbolyogtak a holdfényben, én pedig éreztem, hogy az öreg ház utánam kiált, titkokat suttog, Iola Anne Poole hosszú, rejtélyes életének titkait.

2. fejezet

KI HINNÉ, MILYEN VÉGTELEN HOSSZÚNAK tűnik egy hét, ha az embernek folyton az jár a fejében, hogy mi lesz, ha az autójában kell majd laknia. Napokon át egy lélek sem mutatkozott Iola Poole háza körül, sem Alice Faye Tucker, sem a rendőrök, sem a családtagok vagy barátok. Kétszer is beugrottam Fairhope-ba, Bink boltjába, ahol a pult elé szokták kifüggeszteni a halálozási hirdetményeket, de Ioláét sehol sem láttam.

Mintha nem is létezett volna. Csakhogy éppen én bukkantam rá a holttestére a kék szobában, és ez azt jelentette, hogy előbb-utóbb búcsút kell vennem a háztól, amelyben lakom. Fogalmam sem volt, mihez kezdek majd, ha így fordul a dolog. Hetek óta szaladgáltam munka után Outer Banks környékén, és lassan megértettem, hogy most, a hurrikán után, amikor rengeteg kárt szenvedtek a helybeliek, a turistaszezonon kívül semmi reményem arra, hogy alkalmazzanak; és még ha lenne is munka, egy nő, aki semmiféle referenciát nem tud felmutatni, nem túlságosan kelendő a munkaerőpiacon. Utoljára akkor voltam hivatalosan alkalmazásban, amikor Trammel Clarke parádés lovait treníroztam, mígnem az egyik ló patája egy díjugrató versenyen elakadt az akadályban, és velem együtt hatalmasat bukfencezett. Egy rosszul sikerült műtét és hosszú lábadozás juttatott abba a mély gödörbe, amelyből még mindig nem sikerült kimásznom.

Pedig ki kell másznom belőle, bármi áron. Tudom, éveken át sokat mulasztottam anyaként, de azt szentül megfogadtam, hogy Zoey és J. T. másként fog felnőni, mint én meg a nővérem. Ha fogkefével kell járdát sikálnom, akkor is találok rá módot, hogy gondoskodjam a gyerekeimről, és távol tartsam tőlük Trammelt. Épp elég kárt okozott már.

Ross azt mondta, ha minden kötél szakad, hozzá költözhetünk, mihelyt visszatért az üzleti útjáról. Volt egy kis háza Ocracoke-ban, ám többnyire nem ott lakott, hanem az apja tulajdonában lévő tengerparti nyaralók valamelyikében. Egyrészt karbantartóként ő viselte gondját az apja nyaralóinak, másrészt a család épületfa-kereskedésében tevékenykedett szállítóként. Nem sok jó dolog történt velem, mióta itt vagyok, de az, hogy megismertem Rosst Frisco Pierben, feltétlenül közéjük tartozik. De hamar rájöttem, hogy Ross nem rajong a gyerekekért. Zoey és J. T. egy idő után bizonyára megszokná, de elég sok tapasztalatom volt e téren ahhoz, hogy ne siettessem a dolgot.

Nemigen remélhettem, hogy Iola házában maradhatunk addig, míg sikerül munkát találnom, de ahogy múltak a napok, mégiscsak pislákolni kezdett bennem a remény.

Ám amikor nagyjából egy héttel Iola halála után meghallottam a ház előtt megálló kocsik ajtajának a csapódását, úgy éreztem, ismét nyakamon a kés.

Úgy látszik, tetszik vagy sem, végül nem marad más lehetőség, mint amit Ross ajánlott. Aznap estére vártam haza fuvarból. Össze kell csomagolnom a holminkat, hogy amikor a gyerekek hazaérnek, készen álljunk a költözésre. A tengerparton csavarogtak egy helybeli sráccal, akivel Zoey az iskolában ismerkedett meg.

Úgy tört rám a szorongás, mint a partot ostromló hullám, és darabokra törve sodort magával a tengerbe. Semmit sem kívántam annyira, mint hogy bedobhassak egy OxyContint, amivel elnyomhatom a pánikot. De amikor néhány hete az éjszaka közepén elhagytuk Texast, megfogadtam: nincs több gyógyszer, és Trammel Clarke sincs. Eddig mindkét fogadalmamhoz tartottam magam.

Széles mosollyal léptem ki a házból, nehogy úgy tűnjön, mintha szándékosan bujkálnék. Olyan családban nőttem fel, amelyben az ember megtanulja, hogyan kell lyukat beszélni mások hasába azért, hogy elrejtsük a csúf valóságot. A mondatok, amelyeket egész héten fogalmazgattam, ott kavarogtak a fejemben. Miután szegény elment, és senki sem jelentkezett, fogalmam sem volt, mihez kezdjek. Nem akartam csak úgy felügyelet nélkül hagyni a házat, meg aztán ott a macskája is, róla is gondoskodni kell. Korábban is rá-ránéztünk, raktunk ki neki élelmet meg vizet… a macska szabadon járkál a ház és a kert között, úgyhogy, gondolom, kell lennie valahol macskaajtónak, de nem találtam meg. A halála utáni este aggódtam, mert a macska be volt zárva, de aztán másnap láttam, hogy újra kint volt a kertben. Gondoltam, akkor is gondoskodnunk kellene szegényről. Remélem, nem tettem semmi rosszat…

Nagyon fog hiányozni ez a ház. A magas oromzatú, ódon főépület és a régi pajta között bújt meg a fairhope-i templom parkolójának szomszédságában, és talán e védett helyzete miatt azt az érzést keltette bennem, hogy itt menedékre találunk bárki elől. Olyan volt ez a ház, mint valami gyógyír; tapasz a vérző sebre. Tudtam, hiányozni fognak a halászok kiáltásai, akik még virradat előtt felszedik a horgonyt, és kirajzanak a fairhope-i kikötőből. Még a templom harangja is hiányozni fog, amely az idő múlását jelzi bongásával.

A kocsifelhajtón egy férfit pillantottam meg – éppen egy önjáró fűnyírót emelt le a nyitott furgon hátuljából, amely kerti szerszámokkal, láncfűrészekkel, létrákkal volt tele. Megálltam a veranda lépcsőjének tetején, nyújtogattam a nyakam, hogy kilássak a selyemmirtusz lombja mögül. A férfi a húszas évei elején járhatott, de talán még annyi sem volt. Narancsszínű teniszcipőjéhez piros virágmintás sortot viselt, felette citromzöld inget, melyet pálmafákat meg gyíkokat ábrázoló minta ékesített. Szemét kajla karimájú horgászkalap árnyékolta, az arcát nem is láttam, csak vörösesszőke, göndör fürtjeinek vége kandikált ki a kalap alól. Egészében úgy nézett ki, mint aki beszabadult Jimmy Buffett szekrényébe, és vaktában kapkodta magára az egyes darabokat.

Nem úgy tűnt, mintha bárkit is keresne, bennem meg újra szárnyra kapott a remény, mint a sebzett madár. Ki tudja, talán csak azért jött, hogy lenyírja a füvet. Talán kaptunk még egy nap haladékot.

Megkérdezhettem volna, mit keres itt, de nem sok értelmét láttam. Inkább lábujjhegyen visszahúzódtam, gondoltam, jobb, ha nem mutatkozom az ablakban, míg itt van.

– ’Napot! – Földbe gyökerezett a lábam, miközben az ajtó felé siettem; mintha rajtakapott volna, amint éppen illetéktelenül akartam behatolni valahova.

Nyugi. Nyugi. Ne vágj bűntudatos arcot. Tudod, mit kell mondani: a házra felügyelsz, a macskát eteted, azért vagy itt.

Lesimítottam az elnyűtt, lyukas farmernadrág fölé húzott pólót, amit én kedveltem, de Trammel mindig lefitymált.

Lassan megfordultam, és ideges mosolyt villantottam felé.

– Szia! Bocs, nem akartalak feltartani. Látom, sok a dolgod.

Elhessentett egy darazsat a szerszámairól, arcát még mindig a festékpettyes horgászkalap árnyékolta.

– Most fejeztem be a fűnyírást a templomnál. – Fejével a fairhope-i gyülekezet szomszédos épülete felé intett. Közelebb lépett, kezében gyomlálókapát tartott. – Már felpakoltam a nyírót, de aztán megláttam, hogy néz ki ez a hely. Gondoltam, segítek a gyülekezetnek, ha itt is lenyírom kicsit a gazt. Bár úgy látom, inkább vasvilla meg kasza kell ide, nem fűnyíró.

Elnevettem magam. Továbbra is tartózkodóan, de barátságosan próbáltam viselkedni.

– Túl sok eső volt mostanában.

Mióta itt vagyunk, a kert inkább mocsárhoz hasonlít. Amikor beköltöztünk, hallottam, hogy van ilyen fűnyíró szolgáltatás, de senki sem járt errefelé. Gondolom, a sok eső miatt. Őszintén reméltem, hogy nem nyújtja majd be a számlát az elvégzett munkáért.

Hiszen azt mondta, szívességből csinálja, nem? Vajon miért a gyülekezetnek segít azzal, ha Iola kertjében lenyírja a füvet? Csak mert rosszul fest a szomszédos telken burjánzó gaz? Vagy netán most, hogy Iola elhunyt, a gyülekezet viseli gondját a háznak?

Közelebb lépett, én meg úgy éreztem, illik lemennem hozzá a lépcső aljára. Megálltunk a kavicsos felhajtó két oldalán. Közelről idősebbnek látszott annál, amit a hajmeresztően össze nem illő darabokból álló öltözet sugallt. A harmincas éveiben járhatott, sőt talán már negyven felé. A mogyoróbarna szeme körüli nevetőráncok arra utaltak, hogy gyakran mosolyog, de ezek ellenére volt benne valami, talán a vörhenyes haj miatt, ami arra a nagyszájú kisfiúra emlékeztetett, aki pokollá tette az első évemet a gimnáziumban.

– A bungalóban laksz? – vetette oda könnyedén.

Bungaló… érdekes, hogy így nevezi a házamat.

– Igen. Csak rövid időre vettem ki. – Éreztem, hogy nyakig pirulok, és csak remélhettem, hogy a fenyők mély árnyékában nem vette észre. Vajon ha végzett a fűnyírással, utánanéz majd, hogy valóban jogosan tartózkodom-e Iola házában?

Bólintott, mint aki tudomásul veszi a mondottakat. Pár pillanatig feszélyezett csend telepedett közénk, aztán a gyomlálót átvette a másik kezébe, hogy kezet foghassunk. Mielőtt felém nyújtotta volna, tenyerét a nadrágjába törölte.

– Paul Chastain.

– Tandi Reese.

– Sajnálom Miss Poole-t – ingatta a fejét, miután bemutatkoztunk.

Napok óta ő volt az egyetlen, aki szóba hozta Iolát. Már-már az volt az érzésem, hogy valójában meg sem halt.

– Ismerted?

A fejét rázta, a ház felé pillantott.

– Anyám Fairhope-ból való, de én sosem jártam itt, csak a vakációban látogattam meg a nagyszüleimet. Az időseket nemigen ismerem. Hallottam, hogy a gyülekezetre hagyta a házat. Ez igazán szép tőle.

Összerezzentem, mert eszembe jutott, mit mesélt a rendőr a gyülekezeti hölgyek és Iola viszonyáról. Ideérkezésünk óta rajta tartottam a szemem a fairhope-i gyülekezet életén. Az ódon, fehérre festett épület a világítótoronyra emlékeztető templomtoronnyal láthatóan nagy népszerűségnek örvendett a házasulandók körében, akik festői hátteret kerestek esküvői fotóikhoz, de kedvelték a nyaralók is, akik örültek, hogy a vakáció alatt is részt vehetnek a vasárnap reggeli istentiszteleten. A templom előtt parkoló drága autókból ítélve a gyülekezet tagjainak volt mit a tejbe aprítani. Ugyanakkor soha senkit nem láttam, hogy betette volna a lábát Iola házába. El sem tudtam képzelni, miért hagyott volna bármit is a gyülekezetre.

– Nem tartalak fel tovább. – Megfordultam, és a ház felé indultam, mielőtt olyat mondanék, amit később megbánhatok. Minél kevesebb információt osztok meg Paul Chastainnel, annál jobb.

Eleinte olvasni próbáltam: Tom Clancy egyik regényét emeltem le a könyvespolcról, de nemsokára felhagytam a kísérletezéssel, inkább a Jeannie, a háziszellem egyik régi epizódját néztem a tévében. De akit bűntudat gyötör, annak semmi sem tudja sokáig lekötni a figyelmét. Percenként kikukkantottam az ablakon, találgattam, vajon mit csinálhat odakint a fickó, meddig marad még, és fog-e kérdezősködni utánam, miután elment.

Végül elhallgatott a fűnyíró és a fűkasza zúgása, helyette emberi hangokat hallottam. Ketten beszélgettek. Két férfi. Pattanásig feszültek az idegeim. Hallottam, hogy valaki felfelé lépked a veranda lépcsőjén. Paul Chastain nem lehetett, hiszen ő teniszcipőt viselt. Vékony alkatú, fürge mozgású fickó volt, amiből arra következtettem, hogy a léptei is könnyedek lehetnek, ezek viszont lassú, nehéz, céltudatos léptek voltak. Mintha bakancsot viselt volna az illető.

Felrántottam az ajtót. Zömök, középkorú férfi állt a küszöbön, épp felemelte az öklét, mint aki dörömbölni akar.

– Nagy ég! A frászt hozza rám, fiatalasszony! – Mókázva hátratántorodott. Kiejtése arra utalt, hogy New Orleans környékéről való, ami meglepett.

– Hallottam, hogy jön valaki. – Készültem becsukni az ajtót, görcsösen markoltam a kilincset, amikor bemutatkozott: Joe Guilbeau testvérnek hívják, mondta, ő a fairhope-i gyülekezeti templom karmestere. Néhányszor összefutott a gyerekeimmel Bink boltjában, mesélte mosolyogva, én azonban egyáltalán nem voltam elragadtatva ettől. Világosan megmondtam a gyerekeknek, hogy ne kódorogjanak a faluban, és soha, senkinek ne mondjanak semmit arról, hogy kik, mik vagyunk. Többször elismételtettem velük a sztorit a frissen elvált anyáról, aki két gyerekével új lakást keres a környéken. Más sem hiányzik, mint hogy valaki szaglászni kezdjen utánunk.

Persze e beszélgetést követően valószínűleg nem sokat számít már, hogy mit kotyogtak ki a gyerekek. Mihelyt Joe Guilbeau testvér befejezi a bájcsevejt, lesújt a végzet, mi pedig szedhetjük a sátorfánkat. Hogy hova mehetnénk, arról persze fogalmam sincs. Akkor már egy hete vártam, mikor jön el az igazság pillanata, így legszívesebben zokogva bevallottam volna mindent, hogy aztán irgalomért könyörögjek ennek az idegennek. De nem voltam rá képes. Honnan tudhatnám, kiben bízhatok? Különben is: mások, akár egy gyülekezet tagjainak a jóindulatára bízni magam – ilyet csak az anyám meg a nővérem tesz, nem én. Nem könyörgök senkinek alamizsnáért. Majd megtalálom a módját, hogy magam másszak ki a slamasztikából.

– Tudja, mi a helyzet a házzal, ugye? – A kérdés olyan simán, már-már kedélyesen csusszant ki a száján, hogy szinte fel sem fogtam az értelmét. A kiejtése Patére emlékeztetett, aki Papap folyóparti kis gazdaságának a szomszédságában lakott Észak-Karolinában, Wenona mellett. Papap farmja volt az egyetlen hely, amire úgy emlékszem, mint a nyugalom szigetére, de kisgyerekként sajnos csak rövid időszakokat tölthettem nála, többnyire olyankor, amikor anyám éppen elhagyta apámat.

– Csak egy hónapra vettük ki. – Remegett a hangom, és nyelnem kellett, hogy megszabaduljak a torkomban formálódó gombóctól. – Azt reméltem, hogy… maradhatok még egy kicsit… ha lehetséges. A gyerekekkel csak most költöztünk a szigetre, jelenleg munkát keresek. Ha találok, könnyebben megoldjuk a költözést is.

Guilbeau testvér a veranda mennyezetét mustrálta, hogy ne kelljen rám néznie.

– Alice Faye hanyatt-homlok menekült a faluból, amikor a lánya megszülte a gyereket, Alice unokáját. Koraszülött volt. Az ingatlanirodán most Jeane nagyi tartja a frontot, de csak a telefonhívásokat meg a postát intézi. Elég sok gondjuk van, úgyhogy ha valami lenne a házzal, hozzám jöjjön, itt van az irodám a szomszédban. Időbe telik, míg minden papírmunkát megcsinálok, de Iola azt tervezte, hogy a gyülekezetre hagyja ezt az öreg házat.

Bólintottam, ám gondolataim lázasan kergették egymást. Az ingatlanos hölgy családi okok miatt elutazott. Tehát ezért nem kopogtatott azonnal az ajtómon, amikor elmaradtam a lakbérrel.

– Hát… rendben… majd szólok, ha problémánk lesz, köszönöm.

Reméltem, hogy ezek után elmegy, de hiába. Távozás helyett a gerendákat kezdte vizsgálgatni.

– Ajaj, ott egy darázsfészek! Jobban teszi, ha lesprézi onnan őket. – Az eresz sarkában függő darázsfészekre mutatott.

– Meglesz.

– Érdekli takarítás a nagy házban? Ki kéne hozni a sok élelmiszert meg a szemetet, felseperni a padlót, ilyesmi. Talán levonhatjuk a lakbéréből.

Repesnem kellett volna az örömtől, mégis késlekedtem a válasszal. Az volt az érzésem, hogy Joe Guilbeau testvér a kívánatosnál sokkal többet tud rólam. Kíváncsi voltam, vajon mit mesélhettek a gyerekek Bink boltjában. Az ajánlata első hallásra kifejezetten könyöradománynak tűnt. Persze, ha az embernek választani kell aközött, hogy enni ad-e a gyerekeinek, vagy hagyja őket éhezni, akkor nincs helye efféle megfontolásoknak.

– Persze. Hogyne érdekelne.

A férfi bólintott, a napfény megcsillant nagy, kerek kobakján, ami ettől még aránytalanabbnak tűnt a testéhez képest.

– Holnap reggel kilenckor jöjjön át a templomba. Majd meglátjuk, mit tudunk kisütni. – Azzal sarkon fordult, és lement a lépcsőn. Mialatt átvágott a kerten, Iola házát fürkészte.

A felhajtón Paul Chastain a fűnyírót tuszkolta a furgon rakterébe. Guilbeau testvér megállt, hogy segítsen neki. Végül kezet fogtak, és Guilbeau testvér a rozoga pajta előtti térségen átvágva a templom parkolója felé tartott.

Amikor Zoey új fiújának vászontetős dzsipje bekanyarodott a felhajtóra, Paul Chastain épp indulni készült a furgonnal. A férfi figyelmeztetőn emelte feléjük az ujját, gondolom, azt jelezte, hogy túlságosan is lendületesre sikeredett a kanyar. Zoey új barátja a kezét rázta, mint aki nem érti, mi a probléma.

Rowdy Rainesről egyelőre nem sokat tudtam, csak annyit láttam, hogy bivalyerős gyerek, igazi hányaveti kamasz. Zoey új volt az iskolában, úszott a boldogságban, hogy valaki a figyelmére méltatta. Régi barátját ott kellett hagynia Texasban, elbúcsúzni sem volt idejük. Most, hogy Fairhope-ban új társakra talált, reméltem, belátja, nem volt más választásunk: úgy kellett távoznunk Dallasból, hogy senki ne tudjon róla. Ha Trammel megsejtette volna, mit tervezek, egészen biztosan megtalálja a módját, hogy az utamba álljon.

A kocsifelhajtó burkolataként szolgáló zúzott osztrigahéj csikorgott a dzsip kerekei alatt, amikor leparkolt a ház előtt. J. T. fürgén kiugrott a kocsiból, kisvártatva Zoey is kiszállt, strandpapucsa a kagylóhéjtörmelékbe süppedt. Rowdy a kocsiban maradt, járatta a motort.

J. T. túlméretezett rövidnadrágja leffegett vékony combján, amint a bejárat felé szaladt, szögegyenes, szőke fürtjei a feje körül repkedtek.

– Jó napod volt? – kérdeztem, és kinyújtottam a karomat, hogy megállítsam. Félreütötte a kezemet, és felrohant a lépcsőn. – J. T.! Azt kérdeztem, jó napod volt-e!

Csak akkor állt meg, amikor elérte a veranda szúnyoghálós ajtaját.

– Aha. – A szokásos egyszavas válasz, amivel a kilencévesek rázzák le a felnőttek kérdéseit.

– Játszottatok Rowdy öccsével?

– Aha. – Orra felett ráncba szaladt a szeplős bőr.

– Megköszönted Rowdynak és az öccsének?

– Aha.

– Tudsz mást is az ahán kívül? – Szívem szerint a fejébe nyúltam volna, hogy előkotorjam belőle a régi, beszédes J. T.-t, akivel egykor dinoszauruszcsontokról, a földön talált csigaházakról meg a tévében látott állatkerti állatokról beszélgettünk, és részletesen megtárgyaltuk, hogy mivel táplálkozik a földigiliszta. J. T. mostanában csak akkor szólal meg, ha nagyon muszáj, és nem csinál egyebet, mint a képernyő előtt ül, és videójátékokat játszik. Az utóbbi időben mesterien elsajátította azt a képességet, miként tegye láthatatlanná magát, én pedig eleinte fel sem figyeltem erre a változásra. Az energiáimat felemésztette az igyekezet, hogy kézben tartsam a dolgokat Trammellel, és a baleset után szedett gyógyszerek okozta ködös tudatállapotban sok minden elkerülte a figyelmemet.

– Anya, már húsz perce fent kellene lennem a gépen, megy a Zago Wars! Lemaradok a csatáról! – J. T. számára nem az volt a legnagyobb szám az új helyen, hogy a házunk mindössze néhány utcányira van a tengerparttól vagy a Buxton Woods turistaösvénytől, hanem a vezeték nélküli internet, melyet a nyaralók számára telepítettek, meg a videójáték-rendszer, melyet még gyorsan belegyömöszölt a hátizsákjába, amikor elhagytuk Trammelt.

– Ó, bocsánat! Remélem, nem támadtak a zombik, amíg nem voltál itthon.

Erre már elvigyorodott, nagy kék szemének csillogása most megint a régi, csintalan kisfiúra emlékeztetett.

– Abban nincsenek zombik.

– Tudom – vicceltem, mire kétkedő pillantást vetett felém.

Zoey egy ideig merőn nézte az öccsét, majd méltatlankodva felhorkant:

– Semmit sem kezdett Rowdy öccsével, egyfolytában a miatt a hülye Zago Wars miatt nyavalygott, meg azt magyarázta, hogy kivel játszik online. A mólónál buli van, de nekünk haza kellett hoznunk ezt a lököttet. Legközelebb nem jöhet velünk. Na mindegy, most mindenesetre visszamegyünk a partra.

– Ki bulizik a mólón?

Zoey-nak elkerekedett a szeme. Nem szokott hozzá, hogy kérdéseket teszek fel neki. Elég nagy szabadságot élvez, szinte már felnőttként éli az életét. Jóformán azóta önjáró, hogy iskolába került. A lelkem mélyén tudtam, hogy nemigen volt más választása. Önállónak kellett lennie.

– Rowdy barátai. És? – Ideges pillantást vetett a kocsi felé, aztán türelmetlenül egyik lábáról a másikra állt, jelezve, hogy nincs ideje velem vitatkozni. Amúgy is dühös volt rám, amiért nem szóltam neki Iola Poole haláláról. Három nap is eltelt, mire az iskolában a fülébe jutott a hír. Kétségbeesve jött haza, hogy most akkor Rosshoz kell-e költöznünk. Hazudtam: azt mondtam, van rá pénzem, hogy kifizessem a következő havi lakbért.

– Itthon is találkozhattok…

Jeges pillantást vetett rám. Amikor így nézett – mintha minden irántam érzett szeretete elröppent volna –, mindig arra gondoltam, vajon örökre elveszítettem-e.

– Később visszajövünk. – A kocsi felé indult. – Holnap lesz az a hülye bioszdoga, ez a tökfej meg elrontotta a matekháziját. Majd segítek neki újra megcsinálni, ha hazaértem – mondta, azzal faképnél hagyott, még arra sem vette a fáradságot, hogy megkérjen, segítsek én J. T.-nek a matekban. Ez is fájt egy kicsit. Hiszen tudta, hogy mindig jó voltam matekból.

Rowdy kocsija kikanyarodott az útra, J. T. pedig kinyitotta az ajtót, és roskadt vállal elindult előttem a nappali felé. Nehezen viselte, amikor Zoey dühös volt rá.

– Én is segíthetek a matekban.

– Zoey tudja, mit kell csinálni. – A lakás falait díszítő uszadékfa-darabok kissé megremegtek, amikor nekiiramodott az üvegfalú hátsó veranda felé, ahol éjszakánként egy régi, kihúzható kanapén aludt. Ez volt az egyetlen, saját tévével rendelkező lakószoba a házban, ami azért volt fontos, mert így addig játszhatott a kedvenc videójátékával, ameddig akart.

– Mit kérsz vacsorára? – Hangosan megkordult a gyomrom. Mostanában kihagytam az ebédet, hogy spóroljak az élelmen. – Hot dog, sajtos makaróni? Más egyéb?

– Nem vagyok éhes. Ettünk a parton – felelte, azzal az orromra csukta az ajtót.

Leültem a nappaliban a virágmintás fotelba, és lehunytam a szemem. Úgy éreztem, összenyomnak a falak. Néha úgy tűnt, mindegy, milyen messzire futottunk, és hogy mennyi erőfeszítést teszek, Zoey és J. T. többé nem enged vissza a világukba, amit felépítettek maguknak, nélkülem. Egymásba kapaszkodtak, amikor tombolt körülöttük a vihar.

Miközben ott ültem, és próbáltam eldönteni, hogy egyek-e, vagy inkább kihagyjam a vacsorát is, megszólalt a telefon. Ross jelentkezett, megjött az egyhetes fuvarból. Gőzölt fenyődeszkákat szállított. Jólesett, hogy mihelyt hazaért, az első dolga volt, hogy felhívjon. Az ember nem mindennap jön össze ilyen pasival. Aki olyan külső adottságokkal rendelkezik, mint Ross, pláne nem. Nem elég, hogy a szülei fakereskedésében dolgozott és a kiadó nyaralókat felügyelte, szabadidejében még amatőr szörfversenyeken is indult. Ugyan melyik lánynak ne tudta volna elcsavarni a fejét ez a srác, aki hatalmas hullámok hátán lovagol, és úgy néz ki, mint egy görög isten?

– Gyere, ugorj át! – Olyan könnyedén mondta ezt, ahogy a macska dorombol. – Lementem néhány napra az egyik üres házba Salvo mellett. Tök kihalt a környék. – Ettől a búgó hangtól elöntött a melegség. Jó érzés volt tudni, hogy egy olyan férfi, mint ő, éppen engem kíván! Miután hat éven át hallgattam Trammel becsmérlő szavait, már el is felejtettem, milyen érzés ez.

Kóvályogva álltam fel a kanapéról, és a konyha felé tartottam, amikor jobban belegondoltam, miről is van szó. J. T. szobájából gépfegyverropogás és robbanások hangja szűrődött ki.

– Ó, hogy az a… – nyögtem a telefonba. – J. T. itthon van, de Zoey elment.

– És akkor mi van? Az a kölyök se lát, se hall, ha egyszer belelendül a játékba. Szerintem észre sem veszi, hogy elmentél. Elég nagy fiú már, kibír néhány órát egyedül.

Már a cipőmért nyúltam, de Ross éles szavai megállítottak.

Persze igaza volt. J. T. annak örült a legjobban, ha egyedül lehetett. Valószínűleg egész este a Zago Wars előtt ül majd.

– Tudom, de a lakással is bajok vannak. Ha valaki idejön, és bejelenti, hogy ki kell költöznünk, a gyerek halálra rémül. Mihez kezdene egyedül?

– Hozd el őt is. Itt ugyanúgy tud tévézni, mint otthon.

A hangja elárulta, mekkora áldozatot hoz ezzel az ajánlattal. Épphogy hazaért a fárasztó útról; nyilván nem hiányzik neki, hogy egy gyerek lábatlankodjon körülötte. A videójáték hangjától amúgy is idegbajt kap.

– Még meg kell írnia a matekleckét.

– Hát, abban nem segíthetek. – Ross bánatosan nevetett. – A számolásból elegem van mára, egész nap megrendelőket meg számlákat töltöttem ki. Szeretnék pihenni egy kicsit, kinyitni egy hideg sört, és odabújni a csajomhoz. – Halk nyögés hallatszott a telefonból, mintha máris elnyúlt volna a kanapén valamelyik nyaralóban. Úristen, milyen jóképű lehet most! Elképzeltem, ahogy ujjaival sötét hajába túr, kávébarna szeme lassan lecsukódik. Szerettem volna befészkelni magam a karjába, tudni, hogy nincs mitől félnem, mert vigyáz rám. – Gyerünk, szívem, hosszú napom volt. Mit szólnál, ha csobbannánk egyet a fürdőkádban? A teraszról látni az óceánt. Olyan jólesne egy kis meghittség, nagy szükségem van rá.

Enyhe szédülés fogott el, éreztem, hogy levesz a lábamról. Ross csupa olyasmit adott nekem meg a gyerekeknek, ami most hiányzott az életünkből: háza volt, jómódú családja. Harminckilenc éves, mindössze hat évvel idősebb nálam, és Trammeltől eltérően rengeteg közös tulajdonságunk van. Az ő érdeme, hogy újra jól éreztem magam a bőrömben, vonzónak, kívánatosnak láttam magam. Úgy jött, mint a királyfi a fehér lovon, pontosan akkor, amikor a legnagyobb szükségem volt rá.

Újra J. T. ajtajára pillantottam a folyosó végén, próbáltam eldönteni, magammal vigyem-e Rosshoz, vagy inkább itthon hagyjam, míg Zoey hazaér. Ross jobban örülne, ha egyedül mennék, és ezt akarná J. T. is. Közeledett az este. Ilyenkor biztosan nem jön már senki…

Gondolataimat a veranda felől közeledő nehéz léptek zaja szakította félbe. Ezek szerint Guilbeau testvér meggondolta magát.

– Ross, most mennem kell. Jött valaki.

Az ajtó felé indultam.

– Ide hallgass, Tandi! Ha nem akarsz eljönni, mondd a szemembe… – Ross furán érzékeny volt aznap este, rögtön begurult. – Majd lemegyek a Jack kapitányba, elleszek ott magamban. – A Jack kapitány a kedvenc csehója volt, nem valami puccos hely, többnyire a helybeli fickók söröztek ott, meg löködték a biliárdgolyókat. Csakhogy Ross egyik régi barátnője is ott dolgozott. Ross persze tisztában volt vele, hogy tudok róla.

– Figyelj, nem mellébeszélni akarok, hidd el. Tényleg van itt valaki. Muszáj…

Meg sem várta, hogy befejezzem a mondatot. Egyszerűen kinyomta a telefont.

Az asztalra tettem a telefonomat, mély lélegzetet vettem, végigsimítottam a hajamon, aztán az ajtó felé indultam. De amikor kinyitottam, senkit sem láttam a küszöbön.