PETER GETHERS

Egy macska
külföldön

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: A Cat Abroad

Copyright © 1993 by Peter Gethers

Hugarian translation © Lévai Márta, 2021

Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9786156186805

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Danie-nek, Anne-nek, Sylvie-nek, Jean-Guynek, Anette-nek, Philippe-nek, Elisabethnek, Gwennek, Alilie-nek, Jennynek, Jimnek, Maureennek, Margitnak, Georgesnak, Mike-nak és Deborah-nak, akik szeretettel üdvözöltek minket, tanítottak, etettek, és örök életre szóló barátaink lettek

Előszó

Nemrégiben Párizsban jártam lenyűgöző és rendkívül sármos skót lógófülű macskám, Norton társaságában. Egy régi barátommal, Danielle-lel vacsoráztunk, aki a tizenhetedik arrondissement-ban lakik, és velünk volt még a lánya, Priscilla is. Amikor először találkoztam Priscillával, négyéves volt, és egyetlen mondatot tudott angolul: „Szeretem a Big Mac embörgört”. Az említett estén viszont Priscilla már nem volt többé négyéves. Hanem huszonhárom, folyékonyan beszélt angolul, és el akart vinni minket abba az étterembe, amelyben a barátja is dolgozott. Ez egyben azt jelenti, hogy az én éveim száma is megszaporodott időközben (arról nem is beszélve, hogy a haskörméretem is jelentős növekedésen ment keresztül).

Egyébként, azért többes számban mondom, „el akart vinni minket”, mert szemlátomást senkit sem töltött el különösebb lelkesedés irántam. Az est sztárja kétségkívül Norton volt. Danielle határozott álláspontot képviselt abban, hogy örülnek ugyan, ha ott vagyok, de valójában az érdekelte őket igazán, hogy az én kis szürke barátom a körünkben lesz-e étkezés közben. Danielle még azzal is kiegészítette a mondottakat, hogy az étterem-tulajdonos, miután hírét vette, hogy maga Norton teszi tiszteletét az intézményben, világutazó kalandjai közben, ragaszkodott hozzá, hogy le chat az ő vendége legyen.

Amikor megérkeztünk a Bistro d’Albert nevű étterembe, egy elbűvölő, tökéletes helyre, amilyen kizárólag Franciaországban létezhet, Nortont olyan fogadtatásban részesítették, amilyenben Ike-nak{1} is része lehetett, amikor megérkezett a Champs-Élysées-re, közvetlenül a D-nap után. Ahogy mindig, ezúttal is saját szék járt neki, amelyben kényelmesen elhelyezkedett. A tulajdonos, egy tipikus, negyvennél valamivel idősebb, francia szőkeség, az a fajta, akinek a mosolyáért az egész hátralévő életedet boldogan feladnád, úgy bazsalygott, hogy majd ránk szakadt az ég. Csak épp nem rám. Ó, dehogy. Az én ártalmatlan küllemű, szőrös kis barátomra vetette azt a mosolyt, aki, biztosra veszem, hogy kizárólag az én bosszantásomra, olyan harsányan dorombolt, mint egy motorcsónak, aztán a hátára hengeredett, és szabályosan könyörgött a tulajdonosnak, meg az odasereglő, csodásnál csodásabb pincérnőknek, hogy vakargassák a hasát, amit természetesen haladéktalanul megtettek. Jómagam, időközben, minden készségemet latba vetve igyekeztem kérni valakitől egy kirt,{2} de még addig sem jutottam, hogy bárki egyetlen pillantást
vessen rám.

Aztán a pincérnők végül mégis visszatértek szokásos feladataikhoz, mentek a dolgukra, és a vacsora végre felvette a szokásos ütemet. Kis társaságunk három kétlábú tagja egy palack kiváló vörösbort fogyasztott el vesepecsenyéjük,
a ház specialitása mellé, a macska tag pedig némi főtt csirkehúst és egy tálka tejet küldött a gallérja mögé.

Az európai utazások egyik legvonzóbb vonása, hogy az állatokat itt elképesztően nagy tisztelettel veszik körül.
Az ember bemehet a legjobb, legdrágább párizsi éttermekbe, még ott is majdnem garantált, hogy látni fog valakit, akit a kutyája is elkísért étkezni. És senki sem vet a gazdákra egyetlen ferde pillantást sem, senki sem gondolja, hogy ebben bármi furcsaság volna. Az az általános vélekedés, hogy egy kutyának is ugyanannyi joga van hozzá, hogy a Robuchonban egyen, mint bárki másnak. Ezen az estén, a Bistro d’Albert vendégei közül öten gondolták úgy, hogy elhozzák a kutyájukat is. Ami azt jelentette, hogy egyszer csak – azt hiszem, a sajtoknál tartottunk – Nortonnak arra kellett felnéznie a lait froid-jából, hogy öt, a legkülönfélébb temperamentummal és testméretekkel bíró kutyaféleség üli körbe a székét, kíváncsi szemeket meresztve rá. Egyikük morgott. Egy másik összeszedte a bátorságát, és az orrát szinte egyenesen Norton arcába bökte, majd szusszant egy rendkívül ellenségeset. A kutyák azt a benyomást keltették, mint akiknek az az egybehangzó véleményük, hogy a párizsi éttermek az ő felségterületük, azaz a macskáknak
a saját helyükön kellene a saját dolguk után nézniük– ami azt jelenti, hogy vagy egy századfordulós lakás nappalijában található kandalló előtt összegömbölyödve, vagy a kertben kémlelgetve az ízletes egerek nyomát. Amely hely semmiképp sem olyan, ahol ők, a macskák is versenybe szállhatnak a pozitív megnyilvánulásokért, nem kevésbé pedig a boeuf bourguignonért. A helyiség egy pillanatra megdermedt. Azt nem tudtam ugyan, hogy a franciák hallottak-e valaha az O. K. Corralnál történt lövöldözésről{3}, ám az volt a határozott érzésem, hogy valami hasonlóra készülnek. Norton kivételével, aki ellenben Wyatt Earp, a békebíró szerepében tündökölt: egyszerűen körbehordozta tekintetét lehetséges megkínzóin, belenézett sorra, határozottan, minden egyes, felé irányuló kutyaszempárba, aztán a legmélyebb lelki nyugalommal folytatta a csirkehúsevést és a tejkortyolgatást. Amikor az egyik kutya, ennél azért mégiscsak több figyelmet követelve, vakkantott egyet, Norton megrágta, majd lenyelte az utolsó falatot a csirkéből, aztán sajnálkozó pillantást vetett a hangoskodóra. Mintha azt mondta volna: „Ugyan, kérlek. Ez mégiscsak Franciaország. Én érzem magamat kínosan. Hát nem olvastad Sartre-t?”

Ezzel véget ért a konfrontáció. A kutyák lógó orral visszakullogtak gazdáikhoz, leheveredtek a saját asztaluk alá, reménykedve, hogy valami falatot dobnak nekik, miután ilyen csúfos kudarcot vallottak a blöffjükkel.

A vacsora innentől viszonylag simán folyt, míg el nem érkezett a desszert sora. Danielle, Priscilla és jómagam megrendeltük mousse-unkat és a süteményeinket, és amikor kihozták, a séf is előkerült a konyhából, egy nagy tálat egyensúlyozva. Priscilla említette neki Norton jégkrémek iránti megszállottságát.

– Ezt a csodálatos macskának hoztam – közölte felém fordulva. – Chocolat-t készítettem… a kedvencét.

Nos, Norton valóban nagy kedvelője a csokoládés jégkrémnek, ehhez kétség sem fér. Ám emellett igen válogatós is e téren. A Ben & Jerry’st szereti. A Häagen-Dazsnak egyenesen csillagos ötös jár nála. A fagyasztott joghurtot vagy a jeges tejet is elfogyasztja, ám ezeket kizárólag végszükség esetén. Kínálgasd valami csokoládés, zsírmentes fagyasztott joghurttal, hát ne csodálkozz, ha olyan undorral fordít hátat egyetlen nyalintás után, mint maga az angol királynő tenné, ha rá akarnál tukmálni egy szottyadt baromfivirslit.

A séf kanalazott egyet az általa készített jégkrémből, és Norton orra elé dugta. A macska lelkesen nyalintott, majd rövid ideig hezitált, szemlátomást mérlegelte, mit is kóstolt az imént – majd, igen, megvetően hátat fordított a séfnek. Azonnal megrohamoztak a képek: a séf előránt egy kesztyűt, az arcomba vágja, és párbajra hív – ezzel nem is jártam távol az igazságtól.

– Ez lehetetlen – fordult felém elszörnyedt arccal. – A mi jégkrémünk kiváló!

– Ebben egészen biztos vagyok – igyekeztem megnyugtatni. – Csak valószínűleg már nagyon teleette magát.

– De Priscilla azt mondta nekem, hogy imádja a jégkrémet!

– Talán megpróbálkozhatna még egy kóstolóval – javasoltam, annak dacára, hogy épp eléggé ismerem a macskámat ahhoz, hogy tudjam, hiábavaló minden további igyekezet. Eddigre a tulajdonos is az asztalunkhoz lépett, hogy megnézze, mi a gond. Miután elmagyaráztam neki, a szeméből a lét fájdalma sugárzott felém.

– Még sosem panaszkodtak a jégkrémünkre – közölte. – Ez botrány!

– Hadd kóstolja meg még egyszer! – biztatta a séfet az egyik pincérnő.

A séf újabb kanálnyit dugott a macska orra elé. Norton óvatosan belenyalt, lenézett a kanálon ülő, apró, barna halmocskára, és megrázta a fejét. Nem tudom, más macskák szokták-e rázni a fejüket, az enyém, ebben száz százalékig biztos vagyok, szokta. Felejtsd el, sugárzott róla.

Így ért véget a vacsoránk. A séf vérig sérve visszasomfordált a konyhába. A tulajdonos pedig ékes szavakkal kristálytisztává tette mindannyiunk előtt, hogy ez a macska messze nem olyan különleges, mint ahogy korábban elhitettük vele. Emellett azt is valószínűsítettem, hogy ha a Larousse francia–angol szótárába legközelebb felveszik a „ronda amerikai” kifejezést, hát kétségkívül küldetésének érzi majd, hogy az én képmásommal illusztrálják
a definíciót.

Fölemeltem Nortont. Először megpróbáltam kitalálni, hogyan tudnék hatásosan lelkére beszélni, viselkedjen tapintatosabban és udvariasabban, de aztán hamar feladtam, visszatettem a vászonszatyorba, amely vállamra vetve Norton legkedvesebb közlekedési módját jelentette.

Miközben az ajtó felé igyekeztünk, az egyik pincérnő félrevont.

– A kismacskájának – mondta – igaza volt.

Kíváncsian néztem rá, ő meg tovább magyarázta.

– A séf készített egy nagy adag jégkrémet, és az nem lett jó – magyarázta. – Abban bízott, hogy megetetheti a macskával. – A szatyorba nyúlva, egyik kezével megérintette Norton fejét, és megvakarászta, ami Norton három legkedvesebb elfoglaltsága közé tartozik. – Nagyon helyes macska – tette még hozzá. – És az ízlése kiváló.

– Ebben soha nem is kételkedtem – feleltem a hölgynek, majd áhítatos tekintetet vetettem a „kismacskára”, ő meg kételkedve nézett vissza rám. – Őszintén – biztosítottam Nortont. – Egy másodpercig sem vontam kétségbe.

Első rész

Macska otthon

1.

Macska a Super Bowlon

Egyesek – sok más tudós férfiú közt például Edmund Wilson – úgy tartják, hogy az egyetlen, amerikai írók tollára kívánkozó téma Amerika felemelkedése a huszadik század első felében.

Lehet, hogy van benne igazság, de én mégis vitáznék e nézettel, amely véleményem szerint szűklátókörűségre vall, és felülvizsgálatra szorul. Higgadtságomat megőrizve, csupán annyit jegyzek meg: igen jó, amerikai írók tollára kívánkozó téma egy amerikai macska fölemelkedése a huszadik század második felében. Különösképp akkor, ha ez a macska történetesen egy éles elméjű, sármos és jószívű skót lógófülű, akinek szép, kerek feje van, két füle olyan szép, hogy ezáltal inkább látszik bagolynak, mint macskának, és akinek világ körüli útján több kalandban volt része, mint magának Gullivernek.

Természetesen előfordulhat, hogy e kérdésben kissé elfogult vagyok, különösen, ha tekintetbe vesszük, hogy ez a könyv az Egy macska Párizsban című regény folytatása, amely teljes egészében az említett lógófülűről szólt, és a gazdájáról, akinek – ellenben – viszonylag egyenes fülek jutottak.

A macska, aki Párizsban járt, az enyém, és Nortonnak hívják. A fővároson kívül Franciahon számos további említésre méltó pontján megfordult már, ezen kívül Hollandiában, Németországban, Olaszországban, Svájcban és Spanyolországban is. Ellátogatott egy tavaszi baseballedzésre, egy írókonferenciára San Diegóban, részt vett több megbeszélésen Los Angeles filmstúdióiban, Vermontban pedig kipróbálta a sífutást. Ahogy az első kötetben leírtam, Norton hosszú sétákra jön velem sans póráz, és szinte bármilyen hely előtt, bármilyen helyzetben otthagyhatom, türelmesen vár rám a kijelölt helyen, míg vissza nem térek érte. Ilyen kijelölt helyként szolgált már hotelok előcsarnokaitól és barátok házainak hátsó kertjeitől kezdve reptéri várókon keresztül a Central Park széles mezejéig igen sok terep. Norton repült a Concorde-on. Európában éttermekbe járkálunk együtt, ahol mindig a saját székén ül, és olyan finoman viselkedik, mint aki frissen végzett egy svájci iskolában. Ahogy fajtájától megszokott, rendkívül kedves, barátságos macska. Emellett, amiben legkevésbé sem hasonlít egyetlen állathoz sem, akikkel eddigi életemben összefutottam, megdöbbentően okos. Tényleg bárhová megyek, mindenhová magammal viszem, nevetségesen hosszú beszélgetéseket folytatok vele, és annyira szeretem, hogy az már, készségesen elismerem, határos a tébollyal. Igen kevés dolog történik anélkül az életemben, hogy Norton a beleegyezését ne adta volna.

Fölfigyeltem rá, hogy az Egy macska Párizsban megjelenése óta, akárhányszor kimerészkedünk a világba, én egyre és egyre jobban a háttérbe szorulok, miközben Norton lassanként kióvakodik a rivaldafény kellős közepébe. Részemről rendben is van így, eltekintve attól a következménytől, hogy igen gyakran találom magamat abban a helyzetben, hogy részletekbe menően összehasonlítanak valamivel – elnézést: valakivel –, akit addig, bolond módjára, a háziállatomnak tekintettem.

Higgyék el nekem, legtöbbször nem épp megnyugtató embert macskával összehasonlítani, különösen ha az összehasonlítást végző illető történetesen az oly selejtes emberi egyedek közé tartozik, és nem a macskák jófomán hibátlan fajának egy tagja. Például: az emberek hazudnak. Sőt, ami azt illeti, az emberek szakadatlanul hazudnak. A macskák ellenben sohasem teszik. Az emberek örömmel megölnek más embereket, lényegében bárminek a nevében: az Istentől egy országon át, egészen addig az igen jelentős bosszankodást kiváltó tényig, hogy valaki az autópálya két sávján is áthajtott indexelés nélkül. Alkalmanként előfordul, hogy a macskák is megölnek más macskákat, ám az esetek többségében beérik azzal, hogy felborzolják a szőrüket, nyávognak, mint egy lidérc, és nagyritkán letépnek egy-egy fület az étel miatt vagy a saját területük védelme érdekében (ami, meglehet, még így sem bocsánatos bűn, ám legalább racionális okból történik). Az emberek gyakran viselkednek kegyetlenül, és nemritkán nagy lelki szenvedést okoznak embertársaiknak, hol szándékosan, hol áldott tudatlanságban. Egy macska viszont legrosszabb esetben sem követ el többet érzelmi fájdalomkeltés terén, mint azt, hogy kinyilvánítja, most azt szeretné, ha békén hagynák. Ezzel más, érzelmileg hasonlóan stabil macskáknak sohasem okoz kárt, sőt inkább megkönnyebbülést, ám az érzelmileg kevésbé stabil, a világot neurotikusabb szemüvegen át néző emberekben egy-egy ilyen élmény könnyen elutasítottság-érzetet kelthet. Az emberek hajlanak rá, hogy azonnal lejjebb tegyék a mércét (és nagyjából minden mást, ami lejjebb ereszthető), ha esélyét látják, hogy ez a lépésük találkozik barátjuk, házastársuk, főnökük, vagy akár egy egészen távoli ismerősük helyeslésével. A macskák viszont relatíve közönyösek az efféle pszichológiai simogatásokra. És mindennek nyomán, automatikusan lényegesen szubsztanciálisabb erkölcsi-etikai szinten hozzák döntéseiket – legyenek azok személyes kötődésekkel, kitörő érzelmi megnyilvánulásokkal, netán olyan kérdésekkel kapcsolatosak, mint az, hogy elhagyják-e a kényelmes kanapét abból a célból, ha megbocsátják nekem e kifejezést, hogy beszálljanak a patkányversenybe{4}. Mindent egybevetve, nem különösebben nehéz belátni: a macskák lényegében minden szempontból magasabb rendű lények az amúgy, megkérdőjelezhető alapokon, dominánsnak tekintett Homo sapiensszel összehasonlítva.

Ezért nem túl meglepő, hogy amikor meg kellett hoznom életem talán legfontosabb döntését – ez tavaly történt –, az elhatározásomhoz kötődő fontos kérdések mind az én mély moralitású, mindig etikus gondolkodású, igazmondó, érzelmi megnyilvánulásait gondosan és tökéletesen szabályozó, néha magát inkább az otthon ülő kategóriába soroló legjobb barátom körül forogtak.

A magyarázathoz szemügyre kell vennünk az egyikét azon kevés területeknek, amelyeken az emberek is versenghetnek e fenséges négylábúakkal, vagy legalább labdába rúghatnak velük szemben: a bátorságot.

Nortonban – mellesleg a legtöbb emberi lényhez hasonlóan, akikkel eddig összehozott a sors – érdekes kombinációt alkot a bátor kalandor és az anyámasszony katonája. Tegyük le a macskámat egy kissé bizarr kertben vagy udvarban, de akár egy erdőben, és azonnal teljes sebességre kapcsolva, vakmerőn feliramodik a fák magasába, játékosan kúszik-mászik a bokrok alján, és vidáman rohangál fel s alá, ahová csak kis szürke lábai viszik. Engedjük be egy számára nem megszokott házba vagy hotelszobába, és ott is azonnal feltérképez minden zugot és szögletet, azaz úgy általában véve birtokába veszi a helyet, mit sem törődve a rá leselkedhető esetleges veszélyekkel – mint amilyen például egy dühös takarítónő, vagy a szédítő magasságok, esetleg egy kifejezetten rozoga bútordarab, amely nem feltétlenül veszi könnyedén, ha extra négykilónyi szőr hirtelen a tetejére ugrik. Nem fél sem párizsi háztetőktől, sem sötét és titokzatos romoktól, de repülőn vagy hajón sem, sőt a legtöbb kutyától sem tart, a legkevésbé sem.

Ámde. Két évvel ezelőtt lecseréltem az ágyamon lévő régi párnákat újakra: pihe-puha, lágy, pehellyel töltött darabokra. Aznap este, amikor odakerültek, Norton felugrott az ágyra, hogy nyugovóra térjen, de mielőtt elhelyezkedett volna a szokott helyén a fejem mellett, egyik mancsát habozva az új párnára tette, aztán, hogy finoman fogalmazzunk, olyan hirtelen, nyaktörő sebességgel hagyta el az ágyat, s vele a rémisztő párnát, hogy azzal összevetve Lou Costello alakítása a Bud Abbott és Lou Costello találkozik Frankensteinnel című filmben – és igen, arról a jelenetről beszélek, amelyben a könyvespolcok életre kelnek –, nagyjából olyan, mintha Schwarzeneggert néznénk a Terminátor 2-ben. Hat hónapnak kellett eltelnie, hogy akár csak odáig merészkedjen, hogy megérint egy pehelypárnát! (De aggodalomra semmi ok. Mindazokkal, akik máris kételkedni kezdtek elkötelezettségem valódiságában, közlöm, hogy igen, természetesen visszatettem a régi párnákat az ágyra. Mindkét szettet készenlétbe helyeztem, és úgy rendeztem el őket, hogy én alhassak az újakon, Norton pedig a régieken.)

Janisszel – akiről már meséltem az első könyvben is, és akiről ebben a részben még több szó esik majd – nemrég vettünk egy új kanapét a Sag Harborban álló házunkba. És Norton csak azután volt hajlandó akár csak egyetlen szürke, fekete sávval díszített mancsát is betenni a házba, miután a régi kanapét kicipelték, és végképp eltűnt a szem elől. Halálosan rettegett attól a kanapétól. Annyira, hogy még
a karmait sem élesítette rajta. Azoknak, akiket máris kíváncsivá tett, milyen messzire volnék hajlandó elmenni a macskám boldogsága érdekében, elmondom, nem, nem azért vásároltam új kanapét, mert Norton utálta a régit. Azért kellett új, mert a régi ronda volt, már majdnem szétesett, és iszonyatosan kényelmetlen volt. Az a tény ellenben, hogy a macskámnak, miattam, hosszasan olyasmivel kellett beérnie a házban, ami nem tetszett neki, természetesen egyáltalán nem rám vall. Visszagondolva erre, rám is tört a bűntudat. Őszintén remélem, hogy Norton mielőbb megtalálja a helyét az új kanapé karfáján, mert különben, ezt bizton ígérhetem az olvasónak, hamarosan újabb bútorvásárlási tortúrára fogok vállalkozni.

Janis egy új takarót is vett az ágyunkra. Egyszerű, sima, hétköznapi, lila, tökéletesen élettelen gyapjútakarót. Ebben a takaróban aztán végképp semmi sincs, ami akár távolról is ijesztően hatna – kivéve egy bizonyos skót lógófülű illető szemében. Norton szerint ez a takaró gyakorlatilag egylényegű a Rémálom az Elm utcában Freddie Kruegerével. Miután Janis először tette fel Nortont az ágyra, vele a rémes takaróra, a macska olyan, közel tökéletes hátraszaltóval ugrott le róla, hogy azt maga Greg Louganis is megirigyelhette volna – én 9,7 ponttal jutalmaztam magamban –, és úgy eltűnt, hogy a nap hátralévő részében elő se bújt többet.

Egy-egy bútordarab és a hozzájuk köthető lakberendezési tárgyak mellett, hőn szeretett macskámat megrémítik a biciklik, a légkalapácsok és a madarak. Az első kettővel teljesen egyet tudok érteni. A bicikliken figyelmetlen emberek karikáznak, akik járművükkel könnyedén kilapíthatnak egy macskát, és nem marad belőle nagyobb folt, mint egy óvatlanul talp alá keveredett, falatnyi Pounce-ból – ami mellesleg Norton személyes kedvence, ha étkezések közti nassolásról van szó. A légkalapácsok pedig riasztóan hangos munkagépek, és egyenesen jól is teszi mindenki, akinek egy kis esze van, ha tart tőlük, hacsak nem Roccónak vagy Dekének hívják. A listán szereplő harmadik tétel azonban válogatott megaláztatások forrása mindenki számára, aki ismeri és szereti a macskát és gazdáját.

Tavaly ősszel, miközben kerek fejű barátommal Dél-Franciaországban múlattuk az időnket, elhatároztam, hogy elbüszkélkedem azzal, amit legjobban talán úgy lehetne jellemezni, l’intelligence incroyable de mon chat, a macskám hihetetlen intelligenciája. Vacsorázni készültünk egy barátommal, és az autónk a háztól néhány utcányira parkolt. Úgy döntöttem, Nortont is magammal viszem vacsorázni – és hogy megengedem neki, a saját lábán sétáljon mellettünk az autóig. A barátom némiképp kételkedett a vállalkozás sikerében, különösen, mert ez egy különleges, hegyvidéken elterülő, középkori francia városka volt, szűk, kacskaringós utcácskákkal, és bárhol szabadon kószáló állatokkal. De Norton úgy masírozott mellettünk, mint egy győzedelmes lovag: merészen kilépett az ajtón, és megvető arcot vágva rá sem hederített a körülötte bolondozó kutyákra-macskákra, nem is beszélve a focilabdát rugdosó kölykökről, meg a hónuk alatt bagettet szorongató, sietős felnőttekről. Elfogadható ütemben követett minket a macskaköveken át – míg oda nem értünk egy házhoz, alig ötméternyire a kocsitól, amelynek ablakában egy madárkalitka függött, benne három, vidáman csicsergő, parányi sárga madárka. Norton, aki városi sétánk során egészen addig minden akadályt bátran legyőzött, a kalitka alá megérkezve, alighogy megütötte a fülét a madárdal, sarkon fordulva nyílegyenesen eliramodott, egyenesen a házunkig, A. J. Foyt{5} versenyautójának minden gyorsulási rekordját nevetségessé téve.
A küszöbünkön találtam rá, nyomorúságosan összegömbölyödve, kétségkívül minden tőle telhetőt megtett azért, hogy láthatatlanná váljon.

– De hiszen madarak voltak – mondtam neki a fejemet csóválva. – Aprócska madárkák. Nagyon aprócskák. Kalitkában. Bezárt kalitkában – tettem hozzá, remélve, hogy némi szégyenérzetet gerjeszthetek benne.

Ám a macskákkal nagyon nehéz vitába szállni, egy ideges macskával meg végképp, és az teljesen nyilvánvaló volt, hogy ez a jelenlévő macska nagy ívben el akarja kerülni azokat az aprócska, kalitkába zárt madarakat, ha csak egy módja van rá. És volt rá módja. Fölemeltem, és a karomban vittem vissza a kocsihoz. Amikor elhaladtunk azok mellett az apró madárkák mellett, Norton a karom alá dugta a fejét, és a lehető legjobban igyekezett hasonlítani egy struccra. Piros Citroënünk oltalmába érve, örömmel elfoglalta helyét a hátsó ülésen, majd fittyet hányva vacsorapartnereink rosszallására, amivel fogadták a történetet, kiélvezte az este minden további pillanatát. Az étteremben egy madár sem volt, ami megzavarhatta volna étkezés közben.

Ám míg a les oiseaux, lássuk be, könnyedén nevezhető Norton sebezhető pontjának, addig egerekkel kapcsolatban hajlamos kifejezetten macsós megnyilvánulásokra ragadtatni magát. Ragadozóösztöne megdöbbentő erővel tört felszínre az első alkalommal. Jó néhány évet sikerült eltöltenünk egymás társaságában anélkül, hogy hajszálnyit is elárult volna az oroszlánokéra hajazó, nagyvadak kergetése iránti szenvedélyéből. Aztán egy éjjel, amikor még volt egy nyaralóm Fair Harborban, a Fire-szigeten, a vadász elszabadult.

Azon a bizonyos szombat estén pasibulit csaptunk Norm nevű barátommal, a Szezám utca forgatókönyvírójával, aki, ahogy az Egy macska Párizsban is megemlékezik róla, legendás nőcsábásznak számított Fair Harbor hat év körüli hölgyeinek körében. Velünk jött az unokaöcsém, Jon is, aki színész volt, és Los Angelesből érkezett látogatóba. Mi hárman – azaz mi négyen, kiegészítve a tudjukkivel – együtt vacsoráztunk, férfias témákról csevegtünk, és összességében nagyon jól mulattunk, mialatt egyeseknek néha átfutott az agyán, vajon mikor szabadulhat meg a másik két embertől, és indulhat végre nőkkel ismerkedni. Miközben beszélgettünk, egyszer csak észrevettem, hogy Jon, arcán széles mosollyal, figyel valamit, ami néhány méterre az asztalunktól zajlik.

– Mit nézel annyira? – érdeklődtem.

– Semmit – felelte. – Csak tetszik, ahogy Norton játszadozik a játék egerével.

Bólintottam, és magamban én is elmosolyodtam a gondolatra, miközben hallgattam Norton tappancsainak neszezését a padlón. Ám hirtelen lefagyott az arcomról a mosoly. Normmal zavartan egymásra néztünk, és kitört belőlünk, hajszálra egyszerre:

– De hisz Nortonnak nincs is játék egere!

Az ezt követő eseményeket leginkább egy impresszionista festményen lehetne ábrázolni, amelynek talán azt a címet adhatnánk, „Három zsidó vidéki környezetben”. Az biztos, hogy a kedves olvasó még soha életében nem látott három hasonló, viszonylag rozsdás izomzatú férfit ennyire fürgén mozdulni. Jon, úgy hiszem, a székére állt fel. Abban majdnem biztos vagyok, hogy én legott fent termettem az asztalon, és tettem valami rendkívül építő jellegű megjegyzést, mint például: „Atyaisten, mindjárt rosszul leszek!” Norm volt köztünk az egyetlen, akinek volt elég lélekjelenléte hozzá, hogy a seprűért ugorjon, aztán a cirokból kötött végével sikerült eltaszigálnia az egeret Norton közeléből, aki olyan játékosan pöckölgette ide-oda a hívatlan vendéget, mintha a helyiség padlója egy nagy gombfocipálya volna. A macskám nyilvánvalóan nem vette észre, hogy az a fénysebességgel szaladgáló kis szürke valami nem más, mint egy undorító rágcsáló, amitől félni kell, és bármi áron nagy ívben el kell kerülni. Még csak az sem jutott eszébe, hogy olyasmi lehet, amit meg kell ölni, és megenni desszert gyanánt. Nem, abból ítélve, hogyan viselkedett az első alkalommal, amikor közelről is a szemébe nézhetett egy egérféleségnek, Norton azt gondolta, hogy az a cincogó, hosszú farkú állat nem valami zsákmány, hanem inkább azért jelent meg a színen, hogy őt elszórakoztassa, hasonlóan egy remek, macskamentával töltött babzsákhoz.

Bár az eset már így is igencsak aláásta a méltóságomat és az önérzetemet, előbb-utóbb muszáj volt lemásznom az asztal tetejéről, és tartanom az ajtót, míg Norm barátom kitessékelte az egeret, szükségtelenül is nagyon közel terelve a lábamhoz, mint utóbb neki is rámutattam.

Miután az élőlény kint volt a házból, újra letelepedtünk, és lassan elcsitultak a kedélyek. Hosszan dicsértük Nortont, amiért képes volt ilyen spontán előhívni a benne szunnyadó dzsungelbeli ösztönöket, aztán mind megállapítottuk, hogy számunkra, emberek számára viszont sokkal megfelelőbb a városi élet, mint ez a veszélyes környék, itt, az óceán közelében. Mindhárman hálatelt szívvel gondoltunk rá, hogy a hétvégét e szűk férfikörben töltjük, és az ellenkező nem egyetlen képviselője sem volt szemtanúja gyászos kudarcunknak, midőn a vadon veszélyeivel szembesültünk.
(A későbbi elmesélések során az egér lassanként egyre jobban kezdett egy patkányhoz hasonlítani – időnként már inkább volt egy kisebbfajta aligátor –, és én voltam az, aki a seprűt kezelte, de félek, hogy mindezt Norm is elolvashatja, ezért valószínűleg jobb lesz, ha e helyütt ragaszkodom
a szomorú igazsághoz.)

Ám ez csupán a kezdet volt, mert Norton, hogy úgy mondjam, megízlelte a vért.

Fire Islandet hamarosan magunk mögött hagytuk, és elragadó, Sag Harbor-i vidéki lakunkban már nem kellett aggódnom amiatt, hogy netán ismeretlen nők előtt kerülök megalázó helyzetbe: Janis fontos részévé vált az egyenletnek, azaz már csak amiatt kellett aggódnom, hogy a saját barátnőm előtt ér a megalázó helyzet.

Nem sokkal azután, hogy megvettük a házat, egy tökéletesnek látszó őszi reggelen lebaktattam a lépcsőn, majd elsétáltam a piacra, hogy megvegyem az újságot, aztán főztem egy nagy kannányi kávét, öntöttem magamnak belőle egy jókora bögrével, amit bevittem a hajlékunk meleg, barátságos biztonságába, útközben lenéztem a padlóra… és ott találtam egy félig megrágott, teljesen halott egeret: csak rám várt a szoba közepén.

Az én saját macskám műve volt. A macska, akinek arcát, száját oly gyakran (talán túlságosan gyakran is) csókokkal halmoztam el. A macska, aki, könnyen lehet, a legkedvesebb, leggyengédebb állat, aki a világra született valaha. Az én zseniális, világlátott macskám elfelezett egy egeret, és ott hagyta, apró ajándékként az apukájának.

Be kell vallanom, hogy közvetlenül miután sikerült túljutnom a hirtelen rám tört, mindent elsöprő undoron, a keblem dagadozni kezdett, nem is kicsit. Meglehet, Norton a madarakat ijesztőnek találta – de nincs az a nyolccentis sajtevő rém, ami megtámadhatná!

Már csak egy megoldandó probléma maradt: vajon hogyan lehetne megszabadulni a tetemtől? Norton a ház körül csellengett, várva a dicséretet a szép eredményért, amelyet vadonatújan szerzett házőrzői minőségében elért. Kedvében is jártam, fölemeltem, és alaposan megölelgettem, továbbra is ámulva merészségén és testi erején. Ám szerencsétlenségemre nem csupán Norton, hanem Janis is arrafelé csellengett, és követelte, hogy azonnal tüntessem el a hullát.

Talán már feltűnt az olvasónak a tény, hogy kissé érzékeny vagyok egyes témákban: például a döglött egerek és hasonlók (és a pontosság kedvéért tegyük hozzá, hogy az életben lévő kígyókra, valamint huszonöt centes érménél nagyobb testméretű bogarakra is ugyanez a tétel érvényes). Ám, látva, hogy a macskámnak sikerült szintet lépnie a macsóságban, eltökéltem, hogy követem. És mindannak ellenére, amit Janis mondana az olvasónak, ha közvetlen eszmecserét folytathatnának egymással, igenis imponálóan alapos munkát végeztem annak érdekében, hogy megszabaduljunk az egértől. Csak egy kis időmbe telt, ennyi. Mindösszesen nagyjából két órába, mert akárhányszor sikerült összeszednem a bátorságomat, hogy megpróbáljam feltaszigálni a gusztustalan kis halmot a szemeteslapátra, mire odáig jutottam, hogy cselekedjek, elfogott az émelygés, és muszáj volt átmennem a konyhába (ahol, tegyük hozzá, Janis végig biztonságban el volt barikádozva!), majd fél órát igénybe vett, hogy annyira összekaparjam magam, hogy újra próbálkozhassak.

Ám a legelső haláleset után mindnyájan egyre nagyobb jártasságra tettünk szert. Semmiképp sem szeretném azt a képzetet kelteni az olvasóban, hogy a házunk a Willard című horrorfilm valamiféle miniváltozata, amelyben egerek ezrei grasszálnak fel s alá szabadon, átrendezik a bútorokat, és az éjszaka közepén telefonbetyárkodnak, de évente egyszer-kétszer előfordul, hogy egy-egy ilyen kis teremtmény úgy dönt, feltérképezi a mosogató alját vagy megnézi, mi van a hűtőszekrény mögött. És Norton ilyenkor akcióba lendül. Egy olyan macska esetében, akinek idősödve egyre inkább az válik kedvenc elfoglaltságává, hogy amilyen hosszan csak lehetséges, tökéletesen moccanatlanul üljön, különösen érdekes megfigyelni, mi történik, amikor az egérjelző antenna visít a fejében. Leül, lecsapni kész pózban, és ruganyos benyomást keltő, méltóságteljes testtel lesi a hűtő alatti keskeny rést. E könnyed, nyugodt összeszedettség minden tajcsimesternek dicséretére válna. A célpont egyszer csak előfut, olyan sebességgel, hogy szinte lehetetlenség meglátni, ám Norton nem csupán látja, de még annál is gyorsabban iramodik utána. És még mielőtt az ember észhez térhetne, egy igen diadalmas Norton masírozik be peckesen a nappaliba, foga közt szilárdan tartva egy legyőzött egeret. Kis lépés a macskasághoz, nagy lépés az egérmentes otthon irányába.

Manapság már sokkal szakavatottabban birkózom meg az efféle felfordulással. A gyakorlat valóban mesterré teszi az embert. Többé már nem dermedek meg a gondolattól, hogy egy újabb tetem kerül be az egerek halottasházába. Többé már nem kell a néhai, családtagjai által siratott Mickey-nek, legyen akár patkány-, esetleg aligátorméretű netán, órákon át hevernie a helyiség közepén, míg sikerül úrrá lennem a gyomrom háborgásán. Ó, dehogy. Immár tökéletesen uralom e helyzeteket. Azonnal vagy David Meves nevű barátom számát tárcsázom fel, aki pár utcányira lakik, és amennyire én megfigyeltem, nem fél sem embertől, sem egértől, vagy Peggyt, a feleségét hívom el, hogy tegyék, amit tenniük kell.

De nem csupán azért emlékezem meg Norton hőstetteiről, mert hencegni szeretnék a ténnyel, hogy e válságos időkben, amikor a hagyományos férfiképnek már-már befellegzett, amikor erősnek kell lenni, az én kismacskám továbbra is legény a talpán. Nem szeretném, hogy valami macskabőrbe bújt Mike Tysonná vagy Norman „Sivatagi vihar” Schwarzkopf admirálissá változzon. Csak azért említem mindezt, mert Norton kalandvágya és általános vakmerősége valamivel nagyobb hatást gyakorolt rám és az életemre annál, mint hogy egyszerűen kihajíthattam az otthonomból az egérfogó szerkezeteket. Tavaly szembesültem azzal a fontos, sorsfordító jelentőségű döntéssel, amire korábban utaltam, és mint az elmúlt nyolc évemben hozott valamennyi sorsfordító döntésre, erre is igaz volt, hogy Norton kulcsfontosságú szerepet játszott a folyamatban.

Ez a konkrét folyamat azzal kezdődött, hogy meghívtak a Super Bowlra.

A sportrajongók valódi mintaképe vagyok, bár lelkesedésem sokat csökkent, ahogy idősödtem, és a sportolók egyre kapzsibbak, a csapattulajdonosok pedig egyre ostobábbak lettek. Jártam már a World Series eseményein, az NBA All-Star meccsein, a French Open teniszmeccseken, ám a Super Bowl amerikaifoci-meccsein még sosem, főleg nem olyankor, amikor a szívemnek oly kedves Giants játszott. Az elképzelés, hogy láthatom Lawrence Taylort, ahogy egyetlen szökelléssel átugrik az összes többi focista fölött, túlságosan vonzó volt ahhoz, hogy csak úgy lemondjak róla, különösen mivel egyenesen az NFL hívott meg, ami azt jelentette, hogy az ugrást az ötvenyardos vonalnál lévő ülések egyikéről figyelhetem.

Még maga Janis is úgy döntött, hogy egy Super Bowl-meccset nem hagyhat ki, pedig ő rendes esetben a sporteseményeknél jobban szereti a kellemesebb, nyugalmasabb időtöltéseket – mint például az izzó szénen mezítláb járkálást, vagy azt, ha Rush Limbaugh-val kell beszélgetni az élethez való jog kérdéseiről. Megtettük a szükséges előkészületeket. Repülőjegy Tampába. Szoba az orlandói Dolphin Hotelban. Vacsora NFL Properties valamelyik főmuftijával. Egy macska, aki a Giants nagy rajongója.

Eddigre Norton már rendkívül sok helyen járt Európa- és Amerika-szerte. De egy Super Bowl-hétvége még számára is valódi különlegesség volt.

Először is, a Dolphin Hotel a Disney World része. Érkezésünkkor egy csapatnyi, száznyolcvan centi magas, háromujjú egér táncolt és ugrándozott az előcsarnokban, és mindenkinek vidoran odaintegettek, aki rájuk nézett. Egy emberi lény számára is meglehetősen zavarba ejtő látvány az ilyesmi, ám azt elképzelni sem tudom, mi futhatott át egy igencsak kifinomult gondolkodású skót lógófülű agyán. Az az elképzelés mindenesetre rémisztően hathatott volna, hogy ezeket az élősködőket harapja ketté, és hagyja ott apukának a házban, hogy eltakarítsa. Mindazonáltal, miközben bejelentkeztem a szobánkba, Norton szerencsére csodálatosan visszafogottan viselkedett, és megelégedett azzal, hogy kidugja a fejét a vászonszatyorból, és a nyakát forgatva, elszörnyedve kémleljen körbe a helyiségben.

Nem kevésbé volt cirkuszi a hangulat, amikor elindultunk sétálni a környéken, hogy szemügyre vegyük a nevezetességeket – sem Janis, sem Norton nem járt korábban Orlandóban. A macskám nem csupán abból kaphatott ízelítőt, hogyan isznak az ország legkülönfélébb vidékeiről érkezett emberek, abban a reményben, hogy ez lesz minden hétvégéjük legvadabbika, hanem abból is, hogyan kiabálnak a pólókat és feliratos fürdőruhákat kínáló árusok, hogyan visítanak a kiabáló szüleiket az utcán maguk után vonszoló gyerekek, hogy minél hamarabb elérjék a Disney World kapuját, és persze abból, hogyan próbálják az NFL reklámemberei ezt az egész embertömeget túlharsogni háromszorosan túlárazott portékájukat népszerűsítve. A hatalmas egerek után Norton alaposan és közelről, saját szemével szemügyre vehette Goofyt és Donaldot is, valamint a hotelban mindenfelé látható számtalan valódi (és szobor) halat, mert a tervezők szemlátomást lelkiismereti kérdést csináltak belőle, hogy a hotel névadóját méltóképpen megjelenítsék.

Kétnapi zűrzavaros turistáskodás és ismerkedés után Nortonnal és Janisszel néhány csendes percet töltöttünk a hotelszobában, mielőtt csatlakoztunk volna a kiabáló emberek csapatához a buszon, amely majd a meccsre szállít mindannyiunkat.

– Örülsz, hogy itt vagy? – kérdeztem Janistől, arra számítva, hogy mivel már csupán a meccs van hátra a hétvége programjából, határozott lejtmenet következik.

– Nagyjából – felelte morcosan. – Bár én még mindig azt mondom, hogy igenis Goofy csípett meg tegnap este azon a bulin.

– És te? – fordultam a macskámhoz. Norton válaszképpen elnyújtózott az ágyon, és a hátára fordult, amivel a maga finom módján azt szokta jelezni, hogy egyfelől fáradt, másfelől szeretné, ha megvakarnám a hasát.

– És szerinted neki milyen lehet? – kérdeztem Janist. – Óriási egerek. Tébolyult fociszurkolók. A mellkasukra pingált bölénnyel flangáló gyerekek. Számunkra ez csak egy fura és vidám hétvége. Nortonnak biztosan olyan, mintha egyenesen a Marsra utazott volna.

Beszélgettünk, és én mélyebben is belemerültem annak ecsetelésébe, milyen elképesztő kalandokban van része Nortonnak ezen a hétvégén. Biztosra vettem, hogy élvezte a Párizs kávézóiban forgolódást, jólesett Florida strandjain süttetnie magát a napon, sőt még a vermonti síelést is meg tudta kedvelni. De ez a hétvége olyan eseményeket hozott, amelyekhez hasonlatos dolgokat soha korábban nem tapasztalt és nem próbált ki.

– Igazán – mondtam félig Janisnek, félig magamnak – és őszintén, szinte irigy vagyok. Mi tényleg semmit sem tudunk kieszelni, ami különlegesség vagy izgalom terén akár csak a nyomába érne annak, amit ez a macska csinál.

Janis eléggé ismer ahhoz, hogy ne bátorítson, amikor elkezdek mélyebbre ásni a macskám elméjében (vagy a sajátomban, ha már itt tartunk). Így hát csendben maradt, és hagyta, hadd mondjam a magamét.

– Ez azért tényleg elég lehangoló – morogtam –, amikor mi emberek vagyunk, ő meg csak macska! Mégsem hagyhatjuk, hogy jobb élete legyen, mint nekünk!

– Jobb élete van az egész világon mindenkinél – mutatott rá Janis.

– Nem ez a lényeg – feleltem neki. – Hiszen megérdemli. És nem is konkrétan Nortonról beszélek. Hanem filozófiailag, általánosságban.

Janis rezignáltan sóhajtott, és megkérdezte, mire akarok kilyukadni.

– Norton élete izgalmas! Vadászik. Csavarog. A Marsra utazik. A mi életünk viszont hótt unalmas. Elmegyünk dolgozni, aztán bámuljuk a tévét. Beleragadtunk a rutinba. Azt akarom, hogy az én életem is ugyanolyan kalandos legyen, mint a macskámé!

– Jól van. – Janis minden tőle telhetőt megtett, hogy jobb kedvre derítsen. – Mit akarsz pontosan tenni az ügy érdekében?

Becsületére legyen mondva, amikor megmondtam neki, nem kapkodott levegő után, nem visított fel, és nem is ájult el. Csak annyit kérdezett, hogy komolyan beszélek-e, és miután megmondtam neki, hogy igen, csak annyit felelt:

– Oké.

Eldöntöttem, hogy azt akarom, nekünk is hasonló kalandokban legyen részünk, mint Nortonnak, aki eljött a Mars Super Bowlra. És megtettük, amit ennek érdekében kellett.

Így történt, hogy felmondtam a remek állásomat, elhagytam a szép lakásomat, összecsomagoltam az egész, szép életemet, és rendkívül megértő barátnőm, meg a szerepmodellként szolgáló macskám társaságában elköltöztem Dél-Franciaországba.

2.

Elveszett macska

Ez persze egyáltalán nem volt ilyen egyszerű, mint leírva. Volt néhány apró-cseprő, és ezek mellett néhány kifejezetten bonyolult elintéznivaló, mielőtt mi hárman nekiindulhattunk volna az óvilág nyújtotta új dicsőség felé.

Az első dolog, amin el kellett gondolkoznunk, a munkánk volt. Janisnek, aki tizennégy éves kora óta dolgozott, és akár munkamániásnak is nevezhetjük (egy kifejezetten sikeres munkamániásnak), sikerült kijárnia egy egyéves alkotói szabadságot a munkaadójánál, egy kiadónál. És miután ez a teher lekerült a válláról, azzal a lendülettel rögtön aggódni is kezdett egy új teher miatt: vajon mi a francot csinál egy teljes éven át?

Én, ahogy általában, azért aggódtam, nehogy hirtelen túl sok tennivalóm akadjon. Egy részét azzal orvosoltam, hogy visszavonultam a cégemnél kiadói minőségemben.
A bizottsági elnök, akinél a felmondásomat intéztem, igazán megértőnek bizonyult.

– Többé már nem azt csinálom, amit szeretek – panaszoltam neki. – Semmi más dolgom nincs mostanság, mint ügyvédtől ügyvédig rohangálni, és megpróbálni megoldani mások gondjait.

– És szerinted én hogy érzem magam? – kérdezte.

Át tudtam érezni a helyzetét, de megvetettem a lábamat, ő pedig végül azzal bizonyította, hogy rendkívül jó főnök, hogy tökéletes munkát ajánlott, hagyta, hogy a kevésbé testhezálló feladatokkal – a bürokratikus gubancokkal meg az üzlet zűrzavaros kérdéseivel – ne kelljen többé bajlódnom, és csinálhassam, amihez értek: együttműködjem a szerzőkkel, és igyekezzek kreatív lenni. És, miután túljutott az első sokkon, még abba is beleegyezett, hogy mindezt Franciaországból végezzem el.

A következő lépés az volt, hogy szembesítsem vele kaliforniai ügynökömet, aki – már ha lehet ilyesmiről beszélni – tévés és mozifilmes pályám körül sürgött-forgott, hogy e karrier e vonalának egy évre parkolópályára kell állnia. Olyan meglepően jól fogadta a hírt, hogy nem tudtam nem erősen gyanakodni rá, hogy szerinte tévés és mozifilmes pályafutásom már eddig is parkolópályán volt. Nem szomorodtam el emiatt különösebben.

Azért is volt egy időre lehetséges kivonnom magam a forgalomból, mert abban az évben, valamivel korábban, a partneremmel, David Handlerrel együtt felkértek minket egy tévésorozat forgatókönyvének megírására, és az ehhez kapcsolódó gyártásvezetési munkákra. Kezdetben óriási ígéret volt: kellemes helyszín, rendes alkotócsapat, fantasztikus gárda, köztük olyan tévésztárok, akik játszani is tudnak. Az első napon, amikor találkoztunk a forgatókönyvírók csapatával, Daviddel a Cosbyéhoz hasonló összegű honoráriumot vizionáltunk, és lelki szemeink előtt megjelent, ahogy majd egy közeli, szép napon megjelenik a vészesen apadó bankszámlánkon.

Aztán, ahogy a show-bizniszben általában lenni szokott: ha valaki reménykedni kezd bármiben, az egyszerűen nem következik be.

A tévés szakma egyik legelképesztőbb vonása, hogy az ebben tevékenykedő emberek vészes mértékben képesek beleringatni magukat különféle téveszmékbe (és valószínűleg ez az eredője annak is, hogy az olyan, talmi érzékcsalódásoknak sohasem behódoló lények, mint a macskák, sosem tették le névjegyüket a tévés bizniszben). Azok, akik olyan show-kat kreálnak, mint a My Mother the Car vagy a mindössze öt hétig futó varieté, a Pink Lady and Jeff, nem tudnának reggelente a tükörbe nézni, ha nem ködösítenék el némileg maguk előtt, mit szabadítottak a társadalomra, ezért meggyőzik magukat, hogy ők valójában megannyi Neil Simon. Azok meg, akik a jó műsorokat csinálják, mint a Cheers, a Taxi vagy épp a Zsarublues, elkezdik magukról azt gondolni, hogy ők Arthur Miller. Kering egy híres történet egy jól ismert tévéproducerről, akinek egyszer sikerült összehoznia az adott évad legnagyobb bukását. Nemcsak rémesen alacsony színvonala miatt volt köznevetség tárgya a show, hanem mert még annál is alacsonyabb volt: egyetlen epizód után levették a műsorról (ez az egyetlen dolog, amire a tévébizniszben valóban érzékenyek az emberek). Miután megérkezett az értesítés, hogy nem sugározzák többet, a producer lármázni kezdett, és dühösen közölte a partnerével, hogy „Az volt a baj, hogy megelőztük a korunkat”. És ettől nem tágított. „Túl jó volt a show! Egyszerűen az amerikaiak még nem álltak készen rá!” A partnere hagyta, hadd mondja, míg bírta cérnával, aztán amikor már nem ment tovább, kibuktak belőle a tévés szakmában oly ritka madár, a realista örök érvényű szavai: