Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

Teremtési mondák

Az ókor természetszemlélete

A kozmosz-kép változásai az arabok föllépésétől Kolumbusz koráig

A MODERN VILÁGKÉP ALAPVETÉSE

A világkép kitágulása a kozmosz-kép fejlődéstörténetévé a tudományos geológia kezdetétől Darwinig

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Wilhelm Bölsche

A TERMÉSZETTUDOMÁNY
FEJLŐDÉSÉNEK TÖRTÉNETE

fordította:
Schöpflin Aladár

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-278-4 EPUB

ISBN 978-963-559-279-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
Die Schöpfungstage. Umrisse zu einer
Entwicklungsgeschichte der Natur

első kiadás: 1906

az elektronikus változat az 1920. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító Sarah Stone (1760 – 1844) Blue Bellied Parrot
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Teremtési mondák

A természet fejlődésének története egy gigantikus harc képét igyekszik megrajzolni. A sötétből mind fényesebb világosságra küzdi fel magát egy világ: a mi világunk, amelyben járunk-kelünk s amelyben magunk is szüntelen küzdők vagyunk.

Mintegy tükörképe ennek a nagy, vajúdó küzdelemnek, ami - szűkebb keretben - elénkbe lép, amikor megpróbáljuk nyomon követni a világról való szellemi felfogást, amint az emberi kultúra csekély számú évezredeinek folyamán utat tört magának. Itt is, ott is kezdetben tétova ködök szállanak fel, formátlanul, árnyszerűen. Ott a távol fekvő égi messzeségek kozmikus gőze, amelyből még csak ezután kell csillagoknak kialakulni, az erők és az elemek nehezen elgondolható mérlege, amely titokzatosan érinti a teljesen felfoghatatlan dolgok határát. Itt a fantázia korlátlan alkotásainak birodalma nyílik, az emberiség gyermekkorában, színt játszó egymásba folyása a vallás, a költészet és a tudomány egymástól még el nem vált csíráinak, a mítoszok világa, amely szétfoszlik kezünkben, ha meg akarjuk fogni és amely mégis kétségbe nem vonható módon magában foglalja a valódi természetismeret és a fejlődéstan kiinduló pontját is.

Magában foglalja történetileg, nem abban az értelemben, mintha valamely régi nép egyik vagy másik teremtési mondája misztikus, a tapasztalat körén kívül eső úton-módon rejtené magában a valódi tényállás csíráit.

Figyelmünkben kell tartani ezt a tényt, anélkül, hogy az éles elítélésre való hangulatot kellene belőle meríteni. Ma ugyan, sajnos, még sokfelé valódi ellentétül állítanak szembe a modern természetkutatás eredményeivel egy régi, mitikus teremtési tant, mely egy rég elváltozott kultúrnép gyermekkorából származik s ezt a mondát, mint valami eleven dolgot állítják elénk, mint amelynek szerepe kell, hogy legyen egy világnézet szilárd megalapozásban; de ez a képzelhető legnagyobb mértékben egyenlőtlen eszközökkel folyó háború. Az egyenetlen harc azonban mindig kárhozatos elkeseredettséget szül, megvetést az egyik, lehetetlen gúnyt a másik oldalon és ezáltal a mesterségesen elferdített viszony által sokat szenvedett az emberiség mítoszalkotó ifjúságáról való egész felfogásunk. Ha az előítélet nélküli gondolkodás terén maradva szabadulni tudunk ettől az elkeseredettségtől, akkor ama színes, költőileg gazdag teremtési mesék országa a világismeret valódi építményének előkertjévé lesz.

A valódi költészet minden arany- és rózsafelhője ebben az első korszakban rárajzolódik a természet hajtóerői után való kutatás szigorú kupolájára. Nem egészen alaptalanul tűnt fel a világ bizonyos értelemben színtelennek és kijózanodottnak, mikor a tulajdonképpeni természetvizsgálat a mítosz nyomába lépett. Gondoljunk például a mózesi teremtési legenda hatalmas vonalaira (amely egyáltalán nem a költőileg legmegragadóbb az ismert mondák között): amint a világszellem a vizek fölött lebeg, amint keze elválasztja egymástól a fényt és sötétséget, amint felállítja az ég alkotmányát, a szárazföldet elkülöníti és zöldellő növénytakaróval borítja, állatokkal benépesíti, amint végül az embert egy viruló kertnek, amelyet a keleti természetérzés minden pompája díszesít, föltételekhez kötött urává teszi, amint az ember fennhéjázásában bűnbe esik, úgyhogy erre komor büntetésül a költőileg leghatásosabb helyen lehet értékesíteni a valódi őskor addig elhallgatott képét, az elvesztett természet lángoló villámkardjaival, a létért való keserves küzdelemmel, kóbor nomádélettel, amelyben a férfinak fegyvereket kell kitalálnia az állatok és az ellenség ellen, állatbőrökbe kell burkolóznia az időjárás viszontagságai ellen, a nőnek fájdalmak közt kell a vándorélet közben szülnie, míg végül a föld rettenetességei a legelemibb erőszak tényében elérik tetőpontjukat az emberi fajnak csaknem teljes elpusztulásával, vulkanikus erupciókban, mikor tűz és kénkő eső hull az égből és emberek kővé merednek, pusztító özönvizekben, mikor a megművelt földterület két folyam között eltűnik és a föld teljessége a láthatárig, amely a tapasztalatlan szemében a világ határát jelenti, egyetlen vízárba merül... Nagy, feledhetetlen képek ezek, melyeken évezredek fantáziája dolgozott és a magasztosság érzése számlálatlan generációkon át méltán táplálkozott belőlük.

Ezzel szembe állítva szegényesnek és terméketlennek tűnik fel a terméseiről való fogalmak másik útja: a részletkutatás, legalább hosszú ideig. S a gúny a tudatlanok részéről sohasem hiányzott. Idézzünk fel képzeletünkben egy a középkor végéről való növénygyűjtőt, kinek minden bölcsessége abban áll, hogy ki tudja ragadni a csúnya természeti tárgyak egy kicsiny sorozatát és le tudja írni őket (alapjában véve egyelőre nagyon is problematikus) hasznuk szempontjából bizonyos betegségek ellen, keskeny, füstös szobájában, egy kicsinyes, vad és céltalan viharoktól szaggatott korban, minden fölemelkedés nélkül a nagyság felé, a gyakorlati gyógyszer egyetlen kicsiny szempontjára szorítkozva. Képzeljük el az első, rossz távcső előtt álló megfigyelőt, aki arra áldozza szeme világát, hogy néhány bolygó fénypontot a Jupiter bolygó mellett, mint holdakat állapítson meg vagy hogy foltokat fedezzen fel a napban.

És mégis, ez a józan regisztráló munka törte akkor a haladás útját!

Ami valahára utat tört magának, mint természet-megismerés, amely egész világot, kozmoszt épít, ma már bizonyára fölébe emelkedett nagyság és színgazdagság dolgában is a mítosznak. Semmiféle naiv kozmogóniának nincsenek olyan képei, mint a mai csillagászati kutatásnak: a nap felületének vérvörös, izzó vízgőz-erupciói, melyek 20.000 mérföld magasságnyira vetődnek fel, a hold mérhetetlen, borzalmas kráter-üregei, amelyekbe napszálltakor mind csipkézettebben és kísértetiesebben hull bele tépett szélük hajszálnyi éles árnyéka, a Saturnus szabadon egyensúlyozódó gyűrű rendszere, melynek arányaihoz képest a föld holdjával együtt csak törpe számba megy, a közös súlypontok körül keringő kettős csillagok rubinvörös és smaragdzöld napjai, melyek színes fénye felváltva mágikusan változékony nappalokkal lángolja körül felváltva a hozzájuk tartozó bolygórendszereket. És még hány más példát lehetne felhozni! A legnagyobb eredmény pedig végül az egzakt alapokra fektetett fejlődéstörténet maga, a mítosz igazában való helyettesítője és beteljesítője!

Mert a mítosz - még a képzelhető leggyermetegebb, legnaivabb és legesetlenebb világmagyarázat is - akaratlanul összeolvad ugyan a szabadon csapongó költészettel, alapjában véve azonban nem akart semmi egyebet adni, mint a jelenségek valóban kielégítő magyarázatát a meglévő oksági szükségérzeten belül. A költői elem, bármennyire gátak nélkül hullámzott velejében szintén a valóságos tapasztalatok bizonyos sorozatában gyökerezett, mert az ember össze tud kapcsolni, rendezni, bizonyos harmonikus, neki kedvező sorrendbe tud csoportosítani (amint, hogy a valóságok elszigetelt tényeit bizonyos ritmusba, kielégítő harmóniába tudja juttatni), de sohasem képes arra, hogy költői intuíció révén, önmagából új alkatrészekből álló pozitív dolgot hozzon létre.

Csakhogy a mítoszt két dolog akadályozta és terhelte. Egyfelől a végzetes, bár az emberiség fejlődésének menetében elkerülhetetlen szerep, melyet az okság törvénye a vallás keletkezésében játszott, amely a költészetnél is szorosabban szövődik bele a kozmológiai mítosz lényegébe.

A természeti ember, vagyis egy bizonyos kezdetleges fokon álló ember környezetében a határ sok egy kicsiny körét látja, amelyeknek okát megadja neki a tapasztalat és a hatások egy rengeteg nagy körét, amelyekre nézve nem tudja eligazítani semmiféle tapasztalat. Egészen jól érzi már, hogy nagyon hasznos dolog az okokat tudni s ez a magva a természetkutatás mint kultúra fejlesztő eszköz forrásának. Hiszen hangsúlyozták még azt is, hogy az okságra való egész törekvést alapjában véve a természet tenyésztette ki az emberben a létért való küzdelem folytán, mivel óriási forrása van benne a védelemnek s a védekezés lehetőségeinek az egyén számára.[1] A villám okát tudni annyit jelentene, mint eszközöket találni pusztító hatása ellen. Ezt a következtetést megcsinálta a meztelen vadember éppúgy, mint a villámhárító feltalálója. A vadember következtetésének tévessége rendszerint csak abban van, hogy nem tud rálépni a lassú kutatás fáradságos útjára, hanem azonnal magyarázni kezd. A legközelebb álló valósághoz nyúl: önmagához. A villám, vagy aki a villámot dobja (itt már két fokozat van) egy az emberhez hasonló lény. Ezzel a lénnyel, mivel emberileg van elgondolva, bizonyos értelemben tartósan meg lehet magát értetnie, mint az embertárssal, a törzsbélivel. Hogy úgy mondjuk, szociális viszonyba lehet vele jutni. Most már: a villám nagyon hatalmas. Úgy kell tehát megkörnyékezni, mint a törzs hatalmasait: könyörögni hozzá, feláldozni, hízelegni neki, békítgetni. A megszemélyesítés hamarosan, szilárdan beleéli magát és (hozzájárul még a közvetlen kísértethit az áloméletbe, a beteges víziókba benyúló gyökereivel) a vallás roppant szerepének, amennyiben a természet magyarázója akar lenni, rés nyílik. Ez a szerep - mint mondottuk - az igazi természet-magyarázatra lényegében nagyon végzetes. Mert ebből az alapból jut bele a kozmogóniai mítoszba a természeti erők helyettesítése lelkes, emberhez hasonló, de emberfölötti erőkkel ellátott lényekkel. Az istenek lépnek a kozmogóniai mítoszba, annak vesztére.

A másik aggodalmat keltő oldalát a dolognak, mint az előbbinél másodlagosan szereplő tényezőt már említettük: a tapasztalatok korlátozottságában rejlik. Ezek emelkedő vagy csökkenő száma szerint alakulnak ki a teremtési mítoszok különbségei a különböző népeknél. Ezeket mindjárt szemügyre fogjuk venni. Különbség nélkül valamennyi a causalitas törvényéből indul ki. Személyesítésekkel és emberiesítésekkel is dolgozik valamennyi, de már váltakozó intenzitással. Költőileg, azaz harmonizáló, kikerekítő, sematizáló módon van valamennyi kialakítva. Végeredményben azonban a valódi tapasztalatok különböző mennyisége és módja adja meg az elválasztó pontokat. Egy őserdei népnek a teremtési mítosza az egyenlítő alatt nem fog jégóriásokról beszélni; déli félgömbünk lakóinak csillagászati legendáiból a kereszt csillagképe ragyog ki, a melyet a mi északi egünk nem ismer. Ezek a tapasztalatok azonban sehol sem nagyon bőségesek. Ez könnyen kiviláglik. Mint a látható mindenségben a ködképződmények, ugyanúgy a mítoszképzés is még mindig folyamatban van a mi természeti állapotban élő népeinknél: a mi kultúrnemzeteink hagyományosan ránk származott teremtési mondáiról azonban tudjuk, hogy keletkezésük ideje évezredekkel mögöttünk van; magától adódik a sejtelem, hogy itt, amennyiben a tapasztalati kincs csak valamennyire is gazdag, bizonyos igen régi s előttünk máskülönben sem ismeretlen természeti eseményekre való vonatkozások rejlenek. A támasztó pontok azonban meglehetős szegényesek. A legnagyobb valószínűség szerint beleesett az ember korába egy óriási földi természet jelenségnek a kezdete és bizonyosan a kiterjedése és a lecsökkenése. Ez a természeti jelenség a jégkorszak. Egy pálmákkal benőtt meleg klímából, melynek az ember még alighanem tanúja volt, az ázsiai, európai szárazföld tetemes része jégsivataggá változott. Mesés méretű gleccserek csuszamlottak lassan lefelé a hegyekről és hegymagasságú kőtömegeket szállítottak a legtávolabbi helyekre. A még lakható területeken szteppei növényzet terjedt el, mósusz-ökrök csordái, ahogy ma a sarkkör táján élnek, elvándoroltak a mai Bodeni-tó tájékáig, a roppant agyarú, gyapjas mamut-elefánt taposta mai kultúrerdeink avarát. Ebben a jégkorszakban az ember már kétségtelenül megvolt. A legkülönbözőbb helyeken levő barlangokban lehet nyomait megtalálni, vadászott a mamutra, talán maga is irtotta ki, mikor a jégkorszak végére járt. Ezekhez a mamut és rénszarvas vadászokhoz azonban nem fűződik semmiféle teremtési monda.[2]. Egyszer mintha valami nyoma földerengene. A tunguzok, egy kelet-szibériai mongol vadasznép mondáiban szerepelnek félelmetes fekete szörnyetegek, bikák, melyek egyetlen szarvat viselnek homlokukon, akkorát, hogy külön szánkó kellett az elszállítására. A környéken talált csontmaradványokból tudjuk, hogy ott valóban élt, talán az ember koráig egy orrszarvú, barna elefántnyi nagyságú állat, az elasmotherium, melynek homloka páratlan módon csont-párnával volt ellátva egy óriási szarv támasztékául. A rés azonban, amely számunkra nyílik, itt is bizonytalan. Éppen tunguz vadászok élvezték először azt a látványt, hogy szibériai folyam - torkolatok megfagyott mocsártalajából még véres, friss mamut-hullák bukkantak fel, melyeket a fagy talán százezer évig konzervált. Így tehát ezek a tunguzok a legtávolabbi kerülővel, elkésve is visszaálmodhatták magukat a jégkorszakba és a feltámadt állat-kolosszusok láttára új, független monda tradíciót fejleszthettek ki.

Az «özönvíz» látszólag legjobban indokolt s oly gyakran visszatérő mítosz-alkatrésze éppen egyenesen ellenkezőről tett tanúbizonyságot: mert a geológia nem ismer egyetlen az egész földre kiterjedő tapasztalatot sem, amely itt tekintetbe jöhetne. Helyileg korlátozott alásüllyedések történtek sok helyütt még az emberi történelem korszakában is. A tenger árjából vulkanikus jelenségek közben hirtelen szigetek emelkedtek ki, így például a tizenkilencedik század harmincas éveiben Szicília és Afrika között. Pusztító hatású árvizek, amelyek a röghöz kötött síkföldi lakó szemében valóságos halál-áradás számba mehettek, egyes erősen benépesedett vidékeken periodikusan újra meg újra bekövetkeztek. Suess Eduard, a kitűnő bécsi geológus megpróbált szemlélhetővé tenni éppen a történetileg és mitológiailag rendkívül fontos mezopotámiai völgyre nézve az Eufrátesz és Tigris alsó folyása táján egy földrengéssel egyidejűleg egy a Perzsa öbölből a tenger felől jövő ciklont, amelyre eshetőlegesen a mi sémita-keresztény özönvízmondánk, melyet a biblia tekintélye támogat, vonatkozhat. Kína történetileg fontos folyamvölgyében, a Huanghon az iszaptömegek ősidők óta felhalmozódott rétege a folyammeder és partszélei fölemelkedését idézte elő a környező síkság széles területei felé, magas őszi vízállások idején a folyam periodikusan átszakítja ezeket a mesterséges csatornafalakat, megváltoztatja útját és óriási kultúrföldeket temet el: még 1887-ben (a kínai tradíció kezdete óta körülbelül tizedszer) az emberek millióit pusztította el. Magas hegygerinceken talált kagylók kissé finomabb következtetéssel könnyen az egész földet átfogóvá növelhettek ilyen képeket.[3] Ma azonban tudjuk, hogy éppen a legtöbb bizonyító erejű esetekben azok a kagylók sok idővel az emberi nem keletkezése előtt éltek és az óceán kimutathatólag nem emelkedett az Alpesek csúcsai fölé, hanem a hegylánc csúcsosodott fel lassankint, törvényszerűen és magával emelte föl az egykori tengerfeneket. Tudomásunk szerint a lakható föld teljessége sohasem volt teljesen vízréteggel körülvéve, legkevésbé pedig abban a rövid időközben, melyen az emberi hagyomány átér.

Ha a különböző természeti és kultúrnépek teremtési mítoszai nem volnának egyebek, mint a tapasztalat legrégibb használható csapadékai, akkor legalább azt lehetne remélni, hogy az összes népfajok eredeti kapcsolatára való végső emléket láthatunk bennük, amilyent a modern kutatás megkíván. Szó sincs azonban semmi efféléről. Még egymáshoz aránylag közel álló népekből is kiveszett minden egymásról való tudomás, hát még az egymástól messzire eltávolodtak! A biblia népsorozatában hasztalan keresnénk helyet a polinéziaiak vagy az indiánusok számára, ez oly tény, amely már kevés idővel Kolumbusz fölfedezése után is sok fejtörést okozott a mózesi mindentudás híveinek. Bizonyos, bár akaratlan kapcsolatokat azonban mégsem lehet tagadni. Ha egy nép egyházi szentesítés útján változatlanul megőrzött ősrégi mítoszaiban olyan csillagképekhez ragaszkodik, melyek jelenlegi tartózkodása helyén nem is vehetők észre, akkor ebben tagadhatatlanul egy mesterségesen megőrzött tapasztalati maradvány rejlik, amely amellett szól, hogy az illető nép egy messze fekvő helyről vándorolt mostani tartózkodási helyére. Ha bizonyos kicsiny vonások visszatérnek a germán és görög mesékben, az indusok elbeszéléseiben, a déli óceán Fidzsi-szigeteinek lakóinál és a dél-afrikai hottentottáknál, akkor a kutató ebben a legrégibb örökséget sejti, amely talán becses új mutatásokat ad. Mindezeknek a népeknek valóságos tudatából azonban kiveszett az egykori kapocs leghalványabb emléke is és amaz utólagos magyarázatok területe is szűk és ingatag, mert nem tudni, mily gyakran vezettek hasonló indítékok hasonló mítoszi alakulatokra.

*

Ezek után a bevezető elmélkedések után vizsgáljunk át egy sereg jellemző teremtési mítoszt a föld különböző területeinek köréből s próbáljuk belőlük a karakterbeli jellemvonások egy sorát megállapítani. Mózes teremtési legendáját még ma is aktuális érdekével utolsóul fogjuk tárgyalni.

Először is ott keressük fel a mítoszt, ahol még ma is hamisítatlanul és egyeduralkodón él: a természeti népeknél. A történelem előtti és történelmi időben való nagyszámú vándorlások valószínűvé teszik, hogy a legrégibb, legalacsonyabb rendű emberiség maradványai egy természeti törvénynek megfelelően a kontinensek határai felé szorultak, a poláris zóna kezdetének széles északi partvidékeire éppúgy, mint mindenekelőtt a nagy szárazföldterületek piramisszerűen kihegyezett vagy szigetekre darabolódott déli nyúlványaira. Ugyanarról a törvényről van itt szó, amely régi, már csak ereklyeképpen ránk maradt állatformákat szigetekre, vagy messze eső, sziget szerű szárazföldekre és félszigetekre tolt ki: a csőrös és erszényes állatokat, melyek a magasabb rendű emlős állatok őseiül tekintendők, Új-Hollandba, a reptiliaszerű, tehát valószínűleg legrégibb madarakat (Dinornis) és a családfában minden élők közt legalább álló gyíkot (Hatteria) Új-Zélandba, a nagy vastagbőrűek többségét, melyek virágkora a réges-rég elmúlt harmadkor volt, Dél-Afrikába, a hasonlóképp régóta hanyatlásra jutott edentatákat (lajhár, örvös állat) Dél- Amerikába, az ősvilági rák és pók-fajtákat (Limulus, Liphistium) közép-amerikai és indiai szigetekre, a félmajmokat Madagaszkárba stb. Csakugyan, aránylag kezdetleges népmaradványokkal feltűnő módon találkozunk, ha Új-Hollandot Tasmaniával, a dél-amerikai Tűzföldet, Dél-Afrikát és másfelől az új és óvilági poláris zónát vesszük szemügyre. Az ausztráliai néger, a tűzföldi, az eszkimó akkor is igen alacsony sorban állanak, ha megengedjük, hogy tökéletesen kultúrátlan és művelődésre képtelen népek mai ismereteink szerint nincsenek. Afrika óriási földrészén a busmanok és hottentották kicsiny, világos színű törzsei a földrész félszigetszerűen kihegyesedő déli részén meglehetős biztonsággal tekinthetők legalább az egy földrész őslakossága maradványaiul. Érdekes lesz tehát a legnaivabb kozmogóniának a nyomait ilyen messzire előre tolt előőrsöknél vizsgálni. Ha az emberiségnek volna valahol kijelentésszerű «ősbölcsessége», akkor itten volnánk a forráshoz legközelebb.

A busmanoknál teremtési mítoszról abban a zárt formában, ahogy a Bibliából ismerjük, nem lehet szó. A mítosz szilárd bordaszerkezetét többnyire a vallási fogalmak további kifejlődése adja meg. Ezeknél a vad népeknél azonban a vallás a lehető legalacsonyabb fokon áll. Így tehát nem marad más, mint néhány tapasztalat és a költői elem. A kóbor vadember naiv meséi, melyek a dolgok eredetéről szólnak, a csillagokhoz és állatokhoz, szűkös életének legfontosabb tárgyaihoz fűződnek. Afrika csillagai és állatai ezek. Egy szöcskét - meséli a fokföldi busman - üldöztek a tengeri macskák. Ez széttépte egy antilop epehólyagját. Ebből keletkezett a sötétség. Hogy azonban ismét világosságot nyerjen, a szöcske az égbe dobta papucsát. Ebből lett a hold. Színe a busmanföld pirosas porából való, amely a bőrhöz volt tapadva. Azért hideg, mert bőr-papucsból származik. A nap eleinte, mint férfi élt a földön, fénye a hónaljából sugárzott ki. De ez a fény csak kunyhójának legközelebbi környezetét világította meg. Ezért a régi busmanok az égbe dobták a napembert, ahonnan most mindenkire árasztja fényét. Máskor meg a hold is ember. A nap azonban haragjában egyre-másra egy-egy darabot vág le róla éles sugaraival. Nagy könyörgésére meghagy neki egy darabot gyermekei számára. Ez a darabka aztán lassankint megint egésszé növekszik (telihold), mire a levagdalás megint megkezdődik. A busmanok ideje előtt, mondja továbbá a monda, élt egy nép, amelynek mécs nélkül kellett útját megtalálnia a sötétben. Akkor egy ravasz leány izzó hamut dobott az égre s ebből lett a tejút. Bizonyos fényes csillagok a déli koronában és a keresztcsillagzatban, az antipódusok egének legszebb csillagképében, emberekből és oroszlánokból keletkeztek, melyeket egy másik leány gonosz pillantása kővé változtatott. Özönvíz-mondák elenyésző nyomai, melyek állítólag a busmanokkal rokon hottentottáknál jelentkeznek, valószínűleg modern misszionáriusok hatására vezethetők vissza. A valóság szerint Afrika az özönvíz-mondák legterméketlenebb talaja s az óriási földrész néger törzseinél való hiányuk a legtalálóbb argumentum az ellen a gyakran nagyon könnyelműen kimondott állítás ellen, hogy az özönvíz minden nép mondájában visszatér, tehát egyetemes eseményhez kell fűződnie.

Az ausztráliaiak kozmogóniai mítoszai az új-hollandi szárazföldön ezekkel sok tekintetben feltűnően egyező vonásokat mutatnak fel. Itt a nap a nagy struccmadárforma állat, az Emu tojása, amely az «előbbi embereket» az égbe dobta, a Tejút pedig a korábbi földi lakók tüzeinek füstje. Más mesékben, a hold a nap férje s a nap minden hónapban egyszer fölemészti. A dél-ausztráliaiaknál egy Muramura nevű jó szellem teremtette a napot az emberek számára, miután ezek sokáig könyörögtek hozzá táncukkal; mert szükségük volt napmelegre - magyarázza elég naivul a mese - amely ellankasztja a gyors járású emu-struccot, legfontosabb vadászzsákmányukat és a kezükbe juttassa. Esténkint a nap végig járja az elhunyt emberek lelkeinek sorait. Akit megajándékoz kegyével, az ellenszolgáltatásul neki adja egy vörös kenguru bőrét. Azért látszik reggel pirosnak, mert rajta van ez a bőr. Az embereket is ez a Muramura nevű jó szellem csinálta, még pedig állatokból. Kezdetben kicsiny, fekete gyíkokat teremtett. Ekkor, mint a bibliai Jehova megtekintette művét és annyira meg volt vele elégedve, hogy elhatározta, a fekete gyíkoknak hatalmat ad minden csúszó-mászó teremtmény fölött a földön. Így tehát lábaikat ujjakra osztotta, arcukból orrot, szemet, fület és szájat mintázott és végül megtanította egyenesen állni. Mivel ebben a hosszú gyík fark akadályul szolgált, hát levágta és kész volt az ember. Még csak a nemeket kellett elkülöníteni. A régi időkben, úgy gondolja az ausztráliai néger, minden változó volt. A kenguru eredetileg óriási szörnyeteg volt. Egy erős vadász széttépett egy ilyen óriási kengurut darabokra és ezekből csinálta a mostani kengurufajokat. Így találkozik egy-egy ponton a legnyersebb természeti népek kezdetleges mítosza öntudatlanul csaknem darwini fejlődési gondolatokkal: a vadember érzése szerint még közelebb áll a természethez, mint a bizonyos fokon álló kultúrember, neki az a gondolat, hogy egy gyíkból formáltatott a többi gyíkok legyőzőjéül, elég fenségesnek és emberhez méltónak tűnt, míg nem egy filozófusa egy olyan kornak, mely megnemesedett isteneit márványcsarnokokban és gótikus templomokban tisztelte, de emellett mindjobban elidegenedett a természettől, az embernek mindennemű kapcsolatát a legmagasabb rendű állattal is mint erkölcsileg megvetendőt megbélyegezni valónak tartotta. Az ausztráliai szárazföld lakóinak szegényes özönvíz-mondái közül a nyugat-ausztráliai nyilvánvalóan egy helyi személyhez fűződik: két néptörzs egy folyam két partján sokáig barátságban él; aztán az egyik gőgös lesz és elszigeteli magát; jön egy végtelen erő, a folyam megdagad és a folyam déli partjáról elmenekül a lenézett törzs; mikor visszatérnek, odaát nyílt tengert látnak, mely elnyelte egykori barátaikat. Ha ilyen elbeszélések misszionáriusok fülébe jutnak, akik hisznek a mózesi történetben és mindenütt a maguk özönvizének nyomait keresik, akkor könnyen állnak be elváltozások és a feketék élénk fantáziája észrevétlenül is hamar meghamisítja a saját hagyományukat az újnak a kedvéért, amelyet a fehér ember rág a szájukba. Ebben az esetben azonban hihetőleg nagyon hiteles és hamisítatlan ősforrásához jutottunk a teljesen lokális özönvíz-mondáknak s ez az egy fényt vet a legtöbb ilyennek eredetére.

Az ausztráliai négertől Amerika legészakibb részének eszkimójáig s ennek európai és ázsiai rokonáig meglehetős nagy ugrás. A megváltozott háttér egészen más természeti képeket hoz létre. Az eszkimó fantáziája szerint a mennyboltozat egy északon fekvő csúcsos hegyen nyugszik és ezen forog. Mitológiája a mi Gönczöl-szekerünk csillagképéhez fűződik, amelyben ő egy rénszarvast lát; az Urin-övben fókavadászokat lát, akik egykor vadászat után nem tudták megtalálni a hazafelé vezető utat és az égbe jutottak. Az ember, mondja a grönlandi, az égből keletkezett. Ő nemzette egy görönggyel a nőt. Az első emberek aztán civakodtak azon, hogy halhatatlanok legyenek-e az emberek, vagy sem. A nő így szólt:

«Hadd haljanak meg, hogy helye legyen az utódaiknak.»

Egy másik monda szerint az első ember a saját hüvelykujjából teremtette meg a nőt. Az egyik észak-amerikai eszkimófaj egyik özönvíz-mítosza olyan víztömegekről szól, melyek jéggel borítva túlemelkedett a hegycsúcsokon. Mikor aztán lefolytak, a jég ott maradt függve a hegycsúcsokon, cethalak és kagylók nagy tömege feküdt a szárazon s még ma is meg lehet őket ott találni. Az embereknek vagy akár az emberiség többségének teljes elpusztulásáról azonban nem tudnak. Ennek a mítosznak magváúl könnyen fel lehet ismerni az örök hóval födött hegycsúcsok és megkövesült kagylók megmagyarázására törekvő hipotézist s ez a két természeti jelenség kétségkívül alkalmas arra, hogy az embereket gondolkodóba ejtsék rajtuk.

Melankolikus varázsa van azoknak a jövőre vonatkozó képeknek, melyekkel, mint az istenek alkonyáról szóló német mondával, a grönlandi világ mítosz záródik. Egykor majd minden ember meg lesz halva. Akkor egy óriási árvíz fogja végig söpörni a földet. Az elsimult vízfelületen azonban a szél a megtisztult port összesöpri új, szebb és boldogabb emberfajjá. Néhány vonás mintha megfogható módon belehelyezne a sarki lakos szemléletének világába, aki még ma is a jégkorszakkal küszködik: föltámad a végtelen, északi fénytől piros éjjel tökéletes halotti merevségével, hóviharok tombolnak a grönlandi jégmezők óriási lapos felületein, melyek borzalmas sivár képével szemben az afrikai sivatag élettel teljesnek és lakhatónak tűnik fel s amelyen szűk viskóban züllik el egy nem értelem nélkül való nép a piszokban és elme-bénító babonában... Nem csoda, ha itt a mítosz inkább foglalkozik minden dolgok végével, mint egykori eredetükkel.

Az igazi afrikai néger törzsek teremtési mondái, bár e népek kulturális haladottsága máskülönben sok tekintetben jelentékeny, csak kevéssel emelkedik fölébe a busmanokénak vagy ausztráliaiakénak. Az utóbbiak kicsi fekete gyíkjait a kaméleon, Afrikának ez a különös, dülledt szemű, a hozzá hasonló színű mimóza-lombban mintegy elvarázsoltan függő hüllője helyettesíti, harapófogószerű lábaival, változékony pergament bőrével és hosszú, merev spirális farkával, mindenesetre olyan teremtmény, amely minden másnál jobban beleillik a durva fétis-kultusz és a varázsló szemfényvesztés groteszk torzvilágába. A Nílus forrásvidékeinek területén a mangara négerek mesélnek egy őskorról, mikor az emberek még örökké éltek. Egyszer azonban fennhéjázok lettek s ekkor a «nagy varázsló» haragjában a földre vetette az éggömböt és pozdorjává tört mindent. A pusztaságba aztán egy új emberpárt helyezett, amelynek azonban farka volt. Az asszony egy fiút és két leányt nemzett, akik egyesültek egymással s a testvérrel kötött házasságból az egyik leány kaméleont szült, a másik pedig egy óriást, a holdat. A kaméleon gonosz indulatú volt és kínozta az óriást. Erre a nagy varázsló fölvitte magához az égbe a holdat s ott van azóta ma is. Földi származásának emlékére azonban fogynia kell, mintha meg akarna halni s a nap irigységből foltokat égetett arcába. A kaméleon ivadékai eközben akadálytalanul terjedtek el a földön. Lassankint lekopott a farkuk és halvány színüket megbarnította a nap. Jellemző vonása ennek a mondának, éppúgy, mint az ausztráliainak, a töprengés azon, hogy mért nincs az embernek is farka, mint a többi állatnak. A természeti ember nem indult ki misztikus spekulációból. Számára az állatnak éppúgy van lelke, mint neki magának. Olyan szembeötlő megkülönböztető jel azonban, mint a farok hiánya az embernél, gondolkodóba ejtette és - az együgyű kapcsolás naiv eredményeképp - mítoszra vezette. A mai természetvizsgáló a farok-argumentumot sem fogja már nagyon fontosnak tartani. Különben is az anatómus ki tudja mutatni a farkcsont szemmel látható maradványait minden ember csontvázán és embrió korában, az anyja méhében mindegyikünk keresztülment egy tekintélyes farokkal fölszerelt fejlődési fokon.

Összehasonlíthatatlanul gazdagabbá és nagyobb kört befoglalóvá lesznek a kozmogóniai álmodozások, ha a déli tenger népeihez és az amerikai indiánus törzsekhez fordulunk. Egyetlen természeti népe a világnak nem gondolta ki a többé-kevésbé szemléletes teremtési mondák olyan szövevényét, mint a polinéziaiak, a mikronéziaiak és a melanéziaiak a nagy, rejtelmekben gazdag Korall-óceánban, Új-Zéland déli szigetének alpesi tájától Hawaii óriási krátereinek totyogó pokolszájáig, a kerek Atollák pálma koszorúin át, melyek meredek sziklapartjainak építésén parányi növényállatok milliói dolgoztak, egész a paradicsommadár hazájáig, Új-Guineáig egyetlen nagy mítosz hullám hömpölyög százféle töréssel és elhajlással. És a meztelen, bizarrul tetovírozott kannibálok gondolatvilágában a képzeletteljes világ-magyarázatok gazdagsága nyilvánul, amely mögött a figyelmes természet - megfigyelésnek nem csekély mennyisége rejlik. A polinéziai kozmológiának világosan megfogható része azzal kezdődik, hogy Raugi, az ég és Papa, a föld szorosan egymáson fekszenek - a parttalan tenger képe éjszaka, amikor minden összefolyik, a tenger nem válik el az égtől - valóban, szigetlakó modozások ezek, melyek úgy látszik a nemlétről, a homályos fogalmak egy még élőbbről való káoszról, amelyből a föld és ég kettős fogalma mármint valami tökéletesebb válik ki. Misztikus álmodozások ezek, melyek úgy látszik a nemlétről, őséjszakáról, az ősvágyról szóló buddhista spekulációkkal csengenek össze, de lehet, hogy kissé önkényesen és elfogultan magyarázták modern kutatók, akik maguk is szeretik a misztikusat. Az új-zélandi maoriknál annak a szorosan egymáson fekvő párnak gyermekei azon tanakodnak, hogyan nyerhetnének fényt és hogyan szabadíthatnák fel a föld felszínét az ég terhétől. A legvadabbik fiú agyon akarja ütni mind a két szülőt. Egy másik (az «erdő ura» a neve) azt tanácsolja, hogy ne tegyék azt, csak válasszák el őket egymástól. Raugi, mondja, legyen ránk nézve idegen, de Papa (a föld) mint, tápláló anya velünk kell, hogy maradjon. Csak a harmadik, a szél-isten ellenzi, hogy ez az elválasztás végbe menjen. Miután azonban a többiek megegyeztek, megkezdik a széjjel bontást. Az erdők istenének sikerül fölemelni az eget azzal, hogy fejét a földanyához támasztja és lábait nekifeszíti apjának. Végre valahára örökre el vannak választva a föld és az égboltozat és ugyanekkor világosság lesz a földön. A testvérek közt azonban el vannak hintve a viszály magvai. A szél-isten az apához szít, leveri az erdők urának fáit és a szárazföldre korbácsolja a tengert. A tengeri állatok a partra menekülnek, a tengeri isten visszaköveteli őket s ebből harc keletkezik a tenger és a szárazföld között is. Az erdei isten csónakot és hálót ajándékoz az embereknek, hogy a tengert legyőzzék. Az óceán ura azonban felborítja a sajkákat és elnyeli a partvidéket és a falut. Csak az ég és föld maradt mindebben a háborúban és elválásuk dacára hű egymáshoz. Papa, a föld sóhajai, mint köd gomolyognak föl. Raugi, az ég könnyei, mint harmat hullanak alá. Egyszerű nagyságában, egy szigetről-szigetre terjeszkedő tengerjáró népre való megfogható vonatkozásaiban ez a maori-mítosz bizonyára semmivel sem áll a mózesi mítosznak mögötte. A részletek megváltoznak a különböző népeknél, a beleszőtt vonások azonban mindig jellemzők. Tahitiben egy óriási arun-növény tolja fölfelé az eget, a mikronéziai Gilbert-szigeteken azt az istent, amelyik az ég boltját emeli, egy gigantikus tintahal támogatja, egy másik variánsban ismét az ég épp azért szorítja a földet, mert egy ilyen tintahal átkarolta s ezt a halat aztán a szabadító széttépi. Elmésen rajzolják a szárazföld felbukkanását az égből egy halászat, eredményeképp: egy isteni halász előbb földi gyümölcsöket horgász ki, végül óriási fogástól dagad fel a hálója - egy szigetet emel ki a vízből. Akaratlanul is egy valóságos földbetelepítés képét véljük itt magunk előtt láthatni, ahogy ez a szigetekben gazdag déli tengeren mindig végbement: a halászokat a jó zsákmány reménye a nyílt tengerre csábítja, egyszerre új sziklapartot, egy új lakható korall-szigetet látnak maguk előtt és a törzs kivándorol oda. Az ember eredetét illetőleg ingadoznak a mondák: az első emberpárt hol egymással nemzik az istenek, hol meg kövekből teremtik. A melanéziai szigeteken Qat isten játék közben hajlékony vesszőkből élő lényt font össze, amely egyszerre elmosolyodik és az isten erről ismeri meg, hogy asszonyt teremtett. Ebben a körben mindig az asszony jön létre előbb, a mi mózesi hagyományunkkal ellentétben. Özönvíz-mondákban természetesen nincs hiány ezen a mozgalmas földön, ahol minduntalan léket kap a csónak a szirten, minduntalan megreszket és süllyedni kezd az egész vulkanikus sziget, vagy mint Új-Zélandban fortyogó gőzforrások buggyannak ki zúgva a reszkető talajból. Ezen mondák könnyen adódó fizikai indítékainál sajátszerűbb erkölcsi tartalmuk, amely emlékeztet a bibliai Sodorna történetéri, valamint a hellének özönvíz-mondájára. Az isteneket - így szól a mikronéziai Palau-szigetek mondája - barátságtalanul fogadták az emberek egy kirándulásuk alkalmával a földön. Csak egyetlenegy asszony adott nekik üdítőitalt. A derék asszony az istenek tanácsára bambuszból tutajt épített és a teli hold éjszakáján ezen aludt. Ezen az éjszakán felhőszakadás tört ki és minden elmerült. Csak az asszony járt tutaján addig, amíg a haja beleakadt egy magas hegyen nőtt fa ágaiba. Itt kiszállott, de éhen halt, mielőtt a víz lefolyt volna. Mikor az istenek visszatértek és holtan találták, égi nőik egyikét bújtatták a testébe, rövid időre fölélesztették és öt gyermeket nemzettek vele. Ettől az öt gyermektől származnak a Palau-sziget lakói. A déli tengeri mítoszok szinte kimeríthetetlen gazdagságát lehetne még elbeszélni. Néha ez az anyag úgy tűnik fel, mint valami régi, csak töredékekben fennmaradt kultúranyag. Ezek a törzsek a kutatás elől még titokba vannak burkolva. E titok megfejtése nem vezetne itt sem valami kijelentett «ősbölcsesség»-hez, az ismeretes maradványok ennek nyomát sem árulják el. Egy történeti rejtelmet azonban ki lehetne belőlük fejteni. Az alapvonások, melyek a polinéziai kozmogóniából a mítoszok kutatója elé lépnek, valószínűleg ugyanazok, amelyek a Húsvét-sziget partjain levő sajátságos kőkolosszusokról merednek rá az emberre. Több száz gigantikus kőfej áll ott, akad köztük 15 méter magas is. A kevéssé művelt, mezítelen mai szigetlakók nem csinálhatták őket s még kevésbé hozhatták nehezen hozzáférhető helyükre. A szobrok hátán olvashatatlan hieroglifák láthatók. A világtörténet minden fonala megszakad itt, semmi sem tudósít arról, hogy hány század, mered ránk ezekből a bamba kőszemekből a Korall-tenger kék tükre fölött, milyen nép tartott itt egykor állomást, hogy aztán nyomtalanul eltűnjön.