V. Kulcsár Ildikó • Figyeljetek, feleségek! Figyeljetek, férjek!

V. Kulcsár Ildikó

FIGYELJETEK FELESÉGEK,

Élettársak

és barátnők húszévestől

kilencvenig…

Szerelmeinkről,

házasságainkról,

hűtlenségeinkről.

© V. Kulcsár Ildikó, 2009

Szerkesztette: Erdélyi Z. Ágnes

Borítóterv: Czeizel Balázs

Könyvterv: Czeizel Balázs

ISBN 978-963-9710-49-8

ISSN 17855667

Megjelent a Sanoma Budapest Zrt. gondozásában

1037 Budapest, Montevideo u. 9. Tel.: 437-1100

Felelős kiadó: Szabó György vezérigazgató

Könyvkiadás: Szemere Gabriella

Nyomdai kivitelezés: Reálszisztéma Dabasi Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Berki István vezérigazgató

A könyv megrendelhető a www. weboldalon

Köszönet – Neked

Életem hetedik könyvét nem az öt imádott gyerekemnek, és nem a négy aprócska „lovagomnak” – Ádámnak, Bálintnak, Bencének, Patriknak – köszönhetem, hanem Neked. Hiszen általad és veled jöttem rá arra, hogy mégis (csak azért is!) van boldog, tartós, szerelmes házasság. Általad és veled fogtam fel, hogy a szerelem csoda – nőnek és férfinak egyaránt –, amely megvéd a világ „rúgásaitól”, erőt ad, megszépít, megerősít, és jobbá tesz. Általad és veled győződtem meg arról, hogy a gondok, viták, harcok ellenére is hatalmas ajándék az élettől, ha az ember megtalálja a másik felét. Mert vele kisebb a gond, csöndesebb a vita, szelídebb a harc.

Köszönöm e könyvet a férjemnek,

Tamásnak.

TARTALOM

Köszönet – Neked 5

I. FEJEZET

Köszöntelek, kedves Olvasó!  9

II. FEJEZET

Figyeljetek, feleségek! – Így látja a „hivatásos szerető”15

III. FEJEZET

Vélemények, sorsok – Nyíregyházától Hamburgig  21

Éljek úgy, mint egy háremhölgy? (Levél 1.)  21

Ne szépítsük a valóságot! (Levél 2.)  23

Méregbe gurultam (Levél 3.)   25

A férjem nem a gyerekem (Levél 4.)   26

Réka tézisei – jók! (Levél 5.)   28

Mégis elhagytak… (Levél 6.)   29

Kíváncsi vagyok, milyen lesz tíz év múlva (Levél 7.)   30

Őszinte és okos (Levél 8.)  31

Inkább te figyelj, Réka! (Levél 9.)  32

Nem a Rékák bűne… (Találkozás 1.)   33

Próbállak érteni… (Levél 10.)  41

Mint a maharadzsák… (Levél 11.)   43

Fogmosás – órákig (Levél 12.)   45

A feleség rontja el? (Találkozás 2.)  48

IV. FEJEZET

És a világ más szegletén?  59

Fátyolban  59

V. FEJEZET

Félnek a férfiak?   65

Majd később, valamikor 65

Ki szeret dönteni? 71

Rejtett válások 75

Külön, hogy újra együtt legyünk  80

Veled? Nélküled? – Veled!  85

VI. FEJEZET

Mindenki másképp csinálja  96

Egy úr a nemzetbiztonságtól 96

Öttem könyöret möggyel 101

Ha én lennék a férjem 106

Minden gödörből ki lehet kapaszkodni! 109

Szerelem a múltputtonyból 113

A menyasszonyi ruha porosodik, az esküvő elmaradt 118

Május van, gyönyörű! – Hétmil iárd emberből téged választalak124

Sukran dzsalizan, Madame…! 134

VII. FEJEZET

Második találkozás Rékával  139

Lehet bízni a férfiakban? 139

Szeretni, válni, újrakezdeni 147

Csak semmi kapkodás! 153

I. FEJEZET

KÖSZÖNTELEK, KEDVES OLVASÓ!

Szeretettel köszöntelek, kedves Olvasóm, és rögtön magyarázkodom a tegeződés miatt… Igen, úgy érzem, meg kel magyaráznom, hogyan merészelek tegezni sok ezer idegent (és ismerőst) én, aki kifejezetten kedvelem az elegáns magázódást, amely különlegessé-ízessé teszi a mi gyönyörűséges nyelvünket. Nos, azért választottam tudatosan a tegezést, mert a téma intim és személyes. Lehet magázódva eszmét cserélni a környezetvédelemről, az oktatásügy problémáiról, a hazai képzőművészet gondjairól meg az egészségügyi helyzetről, de bizony képtelenség megmaradni e távolságtartó nyelvi formulában, ha a kapcsolatainkról, a szerelmeinkről, a házasságainkról, a szexuális életünkről – nőiségről és férfiasságról – van szó.

Kedves Olvasóm! Őszintén beval om Neked, hogy rengeteg barátom, ismerősöm és családtagom óvott ettől a könyvtől (témától). Mert (szerintük) férfi és nő kapcsolatáról, a szexualitásról, a házasság jelen ál apotáról csak „bulvárul” lehet írni. Azaz másodpercek alatt el lehet jutni az unásig ismert sztereotípiához: a férfiak megbízhatatlanok, szörnyű teher számukra a hűség, virágról virágra szállnak, nincs bennük felelősség, miközben a nők hűségesek, családszeretők, és (természetesen) áldozatok.

Nos, számtalan nővel és férfival – riportalannyal, ismerőssel és baráttal – folyatott beszélgetés alapján elismerem: van némi igazság ebben a közhelyben. De általánosítani nem lehet! Mert a kép jóval árnyaltabb. Bizony tele van a világ olyan nőkkel is, akiktől idegen a hűség, akiket elborzaszt a kötöttség meg a hagyományos női szerep, és szép számmal találkoztam olyan férfiakkal, akiket elhagytak, becsaptak, megcsaltak, pedig biztonságra és családra vágytak. Persze erről egyikük sem beszélt szívesen. A társadalmilag rájuk osztott szerep szerint a férfiaknak egyedül is remekül kel (!) érezniük magukat, az igazi macsóknak pedig kézzel-lábbal „illik” tiltakozni a kötöttségek el en, és úgy kel váltogatniuk a szeretőiket, mint a fehérneműjüket…

Kérdezhetik persze, hogy miért épp ezt a témát választottam? A válaszom egyszerű. A Nők Lapjában évek óta szerkesztem a Ne félj, mesélj! című rovatomat – megpróbálok barátként beszélgetni a hozzám fordulókkal, és igyekszem a tanácsaimmal segíteni őket a „túlélésben” –, amely úgy működik, mintha szüntelenül szondáznám a társadalom betegségeit. Hiszen a levélírók témaválasztása pontosan jelzi, hol szorít a cipő leginkább. Volt idő, amikor „beleful adtam” a szingli-levelekbe vagy az óvodai, iskolai, gyereknevelési problémákba, az utóbbi években azonban a hozzám fordulók többsége elsősorban az anyagi gondjaiba és a házasságával kapcsolatos keserveibe avat be. Fiatalok, középkorúak, idősek, nők, férfiak… (Az anyagi gondokon nemigen tudok segíteni – sajnos nem vagyok milliárdos –, bár az már megesett, hogy egy olvasói levélből született riport hatására gazdag emberek felkaroltak szegény családokat. Nemrégiben hárommillióval, két másik esetben pedig egymilliós volt a segítség.) De most kanyarodjunk vissza a házasságokra és az élettársi kapcsolatokra! Ez az az „életszelet”, ahol meggyőződésem szerint igenis van tere a segítségnek, a változtatásnak, a változásnak. Hiszen az olajár alakulását, a hazai gazdaság ál apotát, az infláció mértékét mi, egyszerű halandók nemigen tudjuk befolyásolni, de az, hogy a családunk meleg fészek-e vagy kibírhatatlan pokol, bizony tőlünk függ. Mindig elképedek, amikor riportalanyok arról próbálnak meggyőzni, hogy egyáltalán nem tehetnek arról, hogy a kapcsolatuk tönkrement. Önáltatás! Mivel e kötetben a megszólalók teljes őszinteséggel beszélnek a családi életükről, a kalandjaikról, a tévedéseikről, a megcsalatásukról és a csalásaikról, most én is megengedek magamnak némi személyességet. Az első házasságomat elrontottam (a másodikban csodálatosan érzem magam), és ezért nem csak az első férjemet hibáztathatom. Rosszul választottunk mindketten, túl korán, túl fiatalon mondtuk ki az igent, nem il ettünk össze, és a kapcsolatunk nem bírta ki a bennünk lezajló változásokat. Azt egy percig sem állíthatom, hogy csak ő volt a hibás! Mindezt azért mondtam el, mert meggyőződésem szerint még akkor is két ember tesz tönkre egy házasságot, ha az egyik áldozatnak tűnik, a másik fél pedig vadál atnak.

Persze készséggel elismerem, hogy a mai társadalmi környezet nem segíti a családok életét. Alig-alig van becsülete annak, ha valaki kiegyensúlyozott, ép-szép családban él, sokkal „érdekesebb” a viharos magánélet. Az utóbbi évtizedben alaposan lecsökkent a házasságkötések száma – több a válás, mint az esküvő –, az élettársi kapcsolatok pedig éppolyan borulékonyak, mint a házasságok. Ha jól meggondoljuk, az élettársi kapcsolatban élőknek még szavuk sincs arra, minek nevezzék egymást… Többen elmondták, hogy roppantul kínosan érzik magukat, ha be kell mutatni a társukat. Párom? (Ettől sokakat kilel a hideg.) Élettársam? (Ez olyan hivatalos.) Kedvesem? (Túl költői.) Társam? (Üzlettársra vagy ágyastársra gondoljunk?)

Mindennek eredményeként úgy érzem – sokakkal együtt –, hogy nagy a gond a család körül, egyesek szerint tán még soha nem volt ilyen válságban a tartós kapcsolat, a házasság, a család. Pedig érdemes lenne vigyázni! Egyrészt a gyerekek érdekében – gondolom, nem szorul elemzésre az, hogy a gyerek milyen végtelenül kiszolgáltatott a szülők válásakor –, másrészt azért, mert a boldogság bizony családi vál alkozás. Ezt nem én állítom – legfeljebb egyetértek az állítással –, hanem Edward Diener, amerikai pszichológus, aki dr. Happiness néven vált ismertté. Ő közel huszonöt éve kutatja az emberi boldogság forrásait, és nemrégiben arra a „végeredményre” jutott, hogy a boldog emberek döntő többsége erős családi és baráti kötelékben él. És a házasságban élők boldogabbak az egyedülállóknál!

Ha huszonöt évi kutatás után nem a gazdagságot, a szépséget, a tanultságot vagy a magas IQ-t jelöli meg a boldogság legfőbb forrásaként, hanem a családot, akkor tán érdemes lenne jobban figyelnünk (vigyáznunk) arra, hogy ne csak megszerezzük, de meg is tartsuk a férjünket, feleségünket, társunkat, párunkat, kedvesünket.

E kötetben a család megtartásának, a szerelem a szeretet megőrzésnek lehetőségeit próbálom körüljárni. Nem cukrosan, gügyögve, inkább karcosan, a szélsőséges véleményeknek is helyet adva. A könyv alapja – a Nők Lapjában kibontakozott vita kirobbantója – egy olvasói levél, amelyet egy „hivatásos szerető” írt nekem. A véleményével olyan levéláradatot zúdított a szerkesztőségre (e sorok írójára), amelyhez foghatóval nemigen találkoztam még tizennyolc évi újságíró pályafutásom során. Annyian írtak e-mailt, levelet, hogy még e kötetbe sem fért bele minden hozzászólás. Számomra e hatalmas érdeklődés is azt bizonyította, hogy a téma szinte senkit sem hagy hidegen, azaz valamennyien érintettek vagyunk. Vagy azért, mert családra vágyunk, vagy azért, mert családban élünk (jól), vagy azért, mert családban élünk (rosszul). Igen, az érdeklődés arról szólt, hogy mindannyian szeretnénk „jól csinálni”, azaz férfiak és nők egyaránt vágynak arra, hogy rátaláljanak a dr. Happiness által kutatott illékony boldogságra.

Kérlek, kedves Olvasóm, nyitottan indulj velem az útra – amelynek során beleláthatsz számtalan család életébe, boldog és boldogtalan kapcsolatokba, és arra különösen kérlek, hogy ne ítélkezz, és ne botránkozz meg semmin! Hiszen férfi és nő között minden (és mindennek az ellenkezője is) megtörténhet.

II. FEJEZET

FIGYELJETEK, FELESÉGEK!

ÍGY LÁTJA A „HIVATÁSOS SZERETŐ”…

Amelyben megismerhetik annak a harmincéves nőnek a sorsát, aki határozott, finomkodónak nemigen nevezhető véleményével százakat késztetett tiltakozásra vagy egyetértésre. Sarkosan fogalmazva: a találkozásunk „szülte” e könyvet.

Furcsa levél érkezett. Karcos, szemtelen, szomorú. Amikor elolvastam a jeligét – „hivatásos szerető” –, rögtön tudtam, hogy találkoznom kel az írójával. A véleményét nem finomítottam, nem szépítettem, mindent úgy írtam le, ahogy mondta…

Csinos, harminc év körüli, de nem manökenalkat. Okos, gunyoros szempár, barna hajzuhatag, telt termet. Voltam én már olyan feltűnőszép riportalannyal ebben a kávéházban, hogy az összes pincér öszszesereglett, hogy jobban lássa a beszélgetőpartneremet, de Réka – ez a „választott” neve – nem tartozik e csapatba. Az ő vonzását valószínűleg csak akkor érzik meg a férfiak, ha rájuk villantja a mosolyát, kiveti arcából a rakoncátlan fürtjeit, szóval, ha a közelébe kerülnek, és beszélgetnek vele.

– Nagyon megörültem, amikor felhívtál, pedig nem szerepelni-villogni akartam, inkább csak mesélni, netán tanácsokat adni – mondja, miközben a kávéját kavargatja, majd vizsgálódva néz rám. – Ugye, nem baj, ha tegeződünk? Csak így tudom őszintén elmondani: tetszik nekem, hogy azt üzened sok cikkeddel, hogy vannak még boldog házasságok, és a pillanatnyi válságokat át lehet vészelni, de azzal már kevésbé értek egyet, hogy úgy írsz a férfiakról, mintha ugyanolyan emberek lennének, mint mi.

– ???

– Ők nem emberek, ők férfiak. És tapasztalatom szerint a nők többsége azért boldogtalan a párjával, mert olyan reakciókat vár a férjétől, mint mondjuk, az édesanyjától vagy a barátnőitől. Én is ilyen voltam. Ezért hagyott faképnél a kisfiam édesapja még a gyerekünk születése előtt. Alig múltam húszéves, zokogtam, könyörögtem, úgy éreztem, összedől a világ, ha elhagy, mire ő (természetesen) elhagyott. Anyám szidott – mint mindig –, apám sajnált, aztán a szülés után rájöttem: ha nem ál ok a saját lábamra, ha továbbra is csak sodródom a nálam erősebb emberek között, akkor végem. Tehát összeszorítottam a fogamat, megpróbáltam leszámolni az illúzióimmal, dolgoztam, tanultam, fütyültem a férfiakra – gazembernek tartottam valamennyit –, és lám, ez az új, illúziómentes Réka már sokaknak tetszett. Ma a fiam tízéves, és az édesapja azért könyörög (a felesége mel ől!), hogy fogadjam vissza… Eszem ágában sincs!

Rékából dől a szó – remek beszédkészségre és emberismeretre tett szert az idegenforgalomban végzett munkája során… –, de nemcsak a történetét meséli, hanem rögtön beleszövi a lehetséges támadásokra adott válaszait is.

– Örülnék, ha azok a feleségek is felfigyelnének a rólam szóló cikkedre, akik azért görcsölnek, mert a férjük épp megcsalja őket. Szeretném, ha ők is elhinnék, hogy én nem kerestem kapcsolatokat a fiam születése óta. De mindig „adódott” valaki… Valószínűleg azért, mert látszott rajtam, hogy nem akarok birtokolni egyetlen férfit sem. Arról sem tehetek, hogy kivétel nélkül nős emberek választottak ki…

– Ez nem zavart?

– Az első kapcsolatom idején igen, de aztán végiggondoltam: nem akarok férjhez menni – ha a gyerekem édesapja nem vett el, akkor minek szabadítsak a fiamra egy idegent… –, tehát a kezdeti zavart valamiféle kíváncsiság váltotta fel. Miért épp én kellek? Miért kevés nekik a feleségük? Tudom, hogy nem vagyok csúnya, de különleges szépség sem. Láttam több asszony fotóját, és volt közöttük nálam sokkal jobb-szebb-elegánsabb nő is…

– Most, harmincévesen már van már válaszod arra, hogy miért választanak ki a nős férfiak?

– Hogyne! Soha nem válok fárasztó kötelességgé, nem kel nekem hazudni, nem kel eljátszani, hogy erősek, bölcsek és kemény macsók. Én olyannak fogadom el őket, amilyenek: hibákkal, rigolyákkal, szorongásokkal.

– Nemrégiben egy hasonló élethelyzetű, Ausztriában élő magyar nőtől kaptam levelet. Ő azt írta, hogy a feleségek-élettársak döntő többsége elfeledkezik arról, hogy a férfiaknak sokkal fontosabb a szex, mint a nőknek.

– Igaza van! Ha lányom lenne, a következő férjkezelői listát adnám a kezébe: SZEX, figyelem, elismerés, dicséret, és csak ezután következik az etetés, a tiszta zokni meg a többi hülyeség. Volt olyan – látszatra nagyon sikeres – kedvesem, aki azért szeretett, mert meghallgattam. Nekem szépítés nélkül elmesélhette, mennyi gondja van a munkahelyén, és mennyien fúrják, támadják. Én biztattam, dicsértem, még a tanácsaimat is kikérte. Volt olyan, akitől csak kín-keservvel tudtam megszabadulni, pedig csak annak biztos tudatát kapta tőlem, hogy jó vele az ágyban… (A felesége a „kirakatszexet” igényelte. Társaságban hozzábújt, csókolgatta, hadd lássa a világ, de otthon másfél órán át mosta a fogát lefekvés előtt.) Amúgy fel nem foghatom, hogy miért nem hajlandó szinte egyetlen feleség sem arra, hogy mondjuk, napközben szeretkezzen, ha nincs otthon a gyerek, ha minden lehetőség adott… Miért kell ilyenkor telefonálni vagy a szekrény alatti porcicákkal vívni? Miért kötelező este tíz és tizenegy között szeretkezni – gyorsan, félig alva – a televízió mellett? (Az egyik kedvesem felesége közvetlenül a szeretkezésük után közölte a férjével, hogy másnap vegyen másfél kiló savanyú káposztát!) Tudod, mit gondolok a házasságban élő nők többségéről? Hogy az esküvő után már csak kellék a hozzájuk tartozó férfi. Van szekrénysoruk, ebédlőasztaluk, sminkkészletük és férjük… Aztán, ha megszületik a trónörökös, ANYÁVÁ alakulnak. „Apának” szólítják a férjüket, ódzkodnak a szextől – főznek, mosnak, suvickolnak –, közben elfelejtik, hogy az apa férfi is. A legrémesebbek a karrierista nők. Volt olyan kedvesem, akinek a vezető beosztásban dolgozó felesége mindig csak este nyolc körül keveredett haza (sötétszürkén a fáradtságtól), aztán úgy pattogtatta a férjét, mintha ő is a beosztottja lenne, és a megismerkedésünk idején ez a szerencsétlen pasi már több mint nyolc hónapja nem élt szexuális életet. Az asszony szüzességi fogadalmat tett a kinevezésekor? Ismertem olyan férfit, akinek a szintén vezető beosztású felesége minden este átment a szomszédban lakó anyjához, és vele beszélte meg a munkahelyi gondjait, meg sem kísérelte, hogy bevonja a férjét… Aztán ugyanezek a nők zokogják tele a világot, ha a férjük másutt keresi a boldogságot? És én biztos vagyok abban, hogy sok házasságot mentettem meg! Mellettem jöttek rá a kedveseim, hogy mire van szükségük, és ezt meg is mondták a féltékeny feleségeiknek. No, ekkor felébredtek az okosabb asszonyok!

– Az olvasóink többsége biztosan megkérdezné, hogy hány házasságot „mentettél meg”?

– Ildikó, nem vagyok prostituált! Nekem még soha nem fizettek szeretkezésért, soha nem kértem pénzt férfitól! Persze ajándékokat, ruhákat, külföldi utakat kaptam, de bizony volt olyan kedvesem, akit én zavartam haza a családjához karácsonykor… Hány férfi volt az életemben? Legyen elég annyi, hogy a fiam születése óta, azaz közel tíz éve vagyok szerető – ez tíznél több férfit jelent… –, és regényt írhatnék arról, hogyan rontják el a házasságukat az asszonyok!

Tejszínhabos fagylaltot rendelünk, ásványvizet kortyolgatunk, közben kitartóan figyelem Rékát. Jó pszichológus, megérzi bennem az el enkezést.

– Miért nem kérdezel? – néz rám komolyan.

– Mert megakasztanám a történetedet.

– De közben sok mindennel nem értesz egyet.

– Nemigen fogadom el, hogy a férfiak olyan gyönge-gyermekded lények, akik ha jó szexet és némi buksifej-simogatást kapnak, akkor azonnal „kezelhetővé válnak”. Azt is nehezen hiszem el, hogy boldog vagy az örök szerető szerepében – sorolom csöndesen. – És a kisfiad?

– Kezdem a végén – feleli Réka komolyan. – A fiam gyakran találkozik az édesapjával, és én megígértem neki, hogy felnőtt koráig nem lesz új apukája. Ennek örül, mert jó néhány osztálytársa kapott már új (rémes) apukát. Tisztában van azzal, hogy nekem vannak barátaim, de nem fél attól, hogy örökre a nyakára ül valamelyik… Szóval a fiam vagány, okos, kicsit koravén srác, aki tudomásul vette, hogy őt az anyukája neveli, és fogalma sincs arról, hogy milyen egy családi botrány… Hogy érzem magam én? Mostanában rosszul, mert egy kicsit megégettem magam a legutóbbi kapcsolatomban: beleszerettem a kedvesembe. (Ez még soha nem történt meg velem.) De le kel gyűrnöm az érzést, és vissza kel engednem a feleségéhez! Nem könnyű, de így lesz.

– Egész életedben egyedül leszel?

– Nagyon ritkán vagyok egyedül, és azt el tudom képzelni, hogy a fiam diplomázása környékén majd „beújítok” egy társat. De nem mindenáron!

Magányosan is jobb lesz, mint egy rossz kapcsolatban. És arról senki sem tud meggyőzni, hogy a férfiak nem gyermekdedek! Ha megkapják a jó szexet, a figyelmet, a dicséretet, akkor nyugton maradnak – az analfabéta éppúgy, mint az egyetemi tanár –, akár a gyerekek. Ezért merem kijelenteni: a házasságok többségét bizony a nők teszik tönkre…

❂

III. FEJEZET

VÉLEMÉNYEK, SORSOK –

NYÍREGYHÁZÁTÓL HAMBURGIG

A hivatásos szerető üzenetét – amely elsősorban nőknek, feleségeknek szólt –, oly sokan hal ották meg, hogy újságíróéletem során tán még soha ennyi levelet és e-mailt nem kaptam (pedig levél-ügyben nem panaszkodhatom…). Mit jelez e rengeteg hozzászólás? Valószínűleg azt, hogy valami nincs rendben a házasságok körül, és a riportalanyom kissé gúnyos-fölényes hangja sokakat késztett önvizsgálatra, tiltakozásra, de egyetértésre is. Alább e levelekből szemezgetünk, továbbá megismerhetünk néhány olyan történetet, amelyekkel azok az olvasók ajándékoztak meg, akikkel találkoztam a levélváltás után.

ÉLJEK ÚGY, MINT EGY HÁREMHÖLGY?

(Levél 1.)

„Soha életemben nem gondoltam, hogy képes leszek egy újság gerjesztette vitára reagálni. Most azonban megteszem, mert a nyilatkozó hölgy sommás ítélete kivágta nálam a biztosítékot. Harminckilenc éves vagyok, egy hét- és egy négyéves kisfiú édesanyja, meg egy rendes, de »átlagos férfi« felesége. A hétévi házasságunk tapasztalata alapján elképesztően önzőnek és nevetségesnek tartom Réka véleményét. Ha az ő tanácsa alapján élnék, akkor most nem bolondulnék meg a munkám és a családom szorításában. Inkább otthon maradtam volna még jó néhány évig, és a következő módon élnék: reggel kiszórnám a gyerekeimet iskolába, óvodába, utána pedig csak azzal foglalkoznék, hogy előkészítsem magamat a férjem érkezésére. Il atos fürdőket vennék, háromnaponta fodrászhoz mennék, szexfilmeket néznék, hogy kel ő lelkesedéssel és szexuális vággyal fogadjam a hazatérő férjemet. Hiszen őt kizárólag a szexuális vonzerőmmel tudom megtartani – Réka szerint. Ha jól meggondolom, az ő tanácsa arról szól, hogy éljek úgy, mint egy háremhölgy. Semmi mással ne törődjek, csak azzal, hogy szexuálisan boldoggá tegyem a páromat, azaz őrizzem meg a vonzerőmet ezernyi praktikával, mert csak így tudom elriasztani a férjem körül zsongó többi nőstényt. Közben persze legyek annyira okos, hogy türelemmel, együttérzéssel, bölcs hallgatással tudjam befogadni a férjem gondjait, sőt, tartsam karban annyira a gyakorlati érzékemet, hogy rafinált női tanácsokkal is el tudjam őt látni. Hogy közben nemzettünk két gyereket, akiknek szeretetre, törődésre, nevelésre (ráadásul tiszta ruhára, átnézett leckére, oltásra, orvosra, ajándékra és a többi…) van szüksége, kit érdekel! Ad absurdum: ha mondjuk, vasárnap kora délelőtt, amikor földhözragadt feleség módjára ebédet főzök a családomnak, és a férjem eközben nem hortyog, hanem megkíván, akkor gyorsan eldobom a lábosokat, és rendes nőstényhez illően azonnal szeretkezni kezdek vele például az ebédlőasztalon. Felébrednek a gyerekek (sebaj!), lejönnek az ebédlőbe, és ott találják anyut-aput szeretkezés közben (sebaj!), csak az a lényeg, hogy a szexre éhes férjemet kielégítsem. Őrület! Komolyan mondom, ha nem fognám magam vissza, azt mondanám, hogy Réka nem normális. Csakhogy beismerem, a férjem reakciója kicsit viszszafogja a dühöngésemet. Megmutattam neki a cikket – azt vártam, hogy jót röhög majd ennyi hülyeségen –, de nem ezt tette. Kicsit töprengett, majd megszólalt: »tudod, azt én se bánnám, ha valamivel többet törődnél velem…«. Dühöngve kifejtettem, mit gondolok a cikkben megszólaló nőről, mire ő konkrétabban fogalmazott. »Szerintem te is túlzásba viszed a gyerekekkel és a munkáddal való törődést, és én mindig csak a sor végén kul ogok…« Megál t az eszem! A férjem pontosan tudja – gyakran meg is beszéljük –, hogy néha úgy érzem, megbolondulok attól, hogy az iskolában azt várják, hogy mindig a csúcson teljesítsek (tanár vagyok, és szeretem a munkámat), de közben a kisebbik fiunk rengeteget betegeskedik, segítségünk pedig nincs, mivel mindkét nagymama vidéken él. És azok a reggelek, amikor tudom, hogy dolgozatot kel ene íratnom, vagy bemutató órát kel ene tartanom – amire éjszakákon át készültem… –, de a kicsi teste hajnali hatkor úgy tüzel, mint egy kályha! Előfordult, hogy berohantam vele a férjem munkahelyére, és ott hagytam a titkárnőjére a lázas gyereket, hogy megtarthassam a bemutató órát. Nem sorolom tovább, akinek kicsi gyereke van, az érti, akinek nincs, tán el se tudja képzelni, micsoda prés ez. És az én átlagosan rendes férjem azt mondja ebben az élethelyzetben, hogy ő a sor végén ál … Mindennek fényében én azt gondolom, hogy a férfiak tényleg annyira mások, hogy van keresnivalójuk a Réka-féléknek. És még egy gondolat: ha a rendes és eddig hűséges férjem így gondolkodik, akkor mit lehet várni azoktól a férfiaktól, akik »gyárilag« linkek és megbízhatatlanok?”

Egy rosszkedvű nő a feleségek csapatából

NE SZÉPÍTSÜK A VALÓSÁGOT!

(Levél 2.)

„Mondhatnám azt is, hogy ebben a vitában már nem vagyok érintett, hiszen én már túl vagyok a nehezén – hatvannégy évesen. Bár azoknak a nőknek, akiknek a férjük hatvannégy, azt tanácsolom, hogy ne dőljenek kényelmesen hátra, mert egy ennyi idős férfi még nyugodtan megbolondulhat, és felrúghatja a jól berendezett házasságát. A nők ez ügyben óvatosabbak… Mögöttem bőven van tapasztalat. Jó néhány kaland, két válás, három esküvő… E tapasztalatok birtokában azt mondom, hogy a cikkben megszólaló Rékának nagyrészt igaza van. A férfiak döntő többsége olyan gyermekded és egyetlen testrésze által vezérelt, ahogy ő elmondja. Bizony nem úgy kel kezelni őket egy kapcsolatban, mint embereket, hanem mint férfiakat, akiknek mindenekfelett fontos a szex. Elismerem, hogy akad kivétel (például az én harmadik férjem is ilyen), aki monogám, és egyetlen nőre teszi fel az életét, de a többség sodródik, és döntően az ösztönei vezérlik. El kel mondanom, hogy én szeretem a férfiakat – két fiam van –, és nem vetem meg, és nem ítélem el őket emiatt. Tudomásul veszem, hogy ilyenek. Sok nő azt hiszi, hogy a férfiak szexuális magatartása összefüggésben van az iskolai végzettségükkel. Tévedés! Egy professzorra mindez éppúgy igaz, mint egy kukásemberre. (Az első férjem jó nevű orvos volt, művelt, komolyzene-kedvelő, tekintélyes úriember, aki bizony elhagyott engem a szőke asszisztense kedvéért. Az már más lapra tartozik, hogy néhány év múlva megbánta…) A férfiak jó része jelentős szel emi teljesítményre képes – ők fedezték fel Amerikát, ők „rendezték be” a világot, ők indítottak háborúkat és kötöttek békéket, ők írták a világirodalom legszebb regényeit és komponálták meg a legszebb zenéket –, de közben a szexuális vágyaik úgy működnek, ahogy azt a cikkben megszólaló Réka elmondja. Nem kel finomkodni, és szépíteni a valóságot! Mit tanácsolok mindennek ismeretében a magam hatvannégy évével a cikken felháborodó fiatal feleségeknek, élettársaknak? Ne higgyék, hogy a szépen rendben tartott lakás, a csil ogó-vil ogó mosogató, a »porcica-mentes« lakás hűségre készteti a férjeiket! Viszont, ha otthon ki tudják elégíteni a szexuális étvágyukat, és a feleségük figyel rájuk, akkor van esély arra, hogy nagyobb kilengések nélkül le tudják élni az életüket együtt. És azoknak, akik olyan férfit »fognak ki«, mint én harmadszor, azt tanácsolom, hogy nagyon vigyázzanak, mert ritka kincset kaptak. Hiszen a monogám férfi olyan ritka, mint a fehér holló!”

A jeligém: Athéne (Egy hatvannégy éves boldog feleség és nagymama)

MÉREGBE GURULTAM

(Levél 3.)

„Szépirodalmi remekművekben gyakran találkozunk a férfival, aki csalfa és hűtlen: hiába a gyönyörű feleség, a magas rang, számára lehetetlen a monogámia. Az ősi szakma, mely valóban ősidők óta él és virágzik, talán nem véletlen. Hogyha nem lenne férfi, aki a kéjhölgyek ál-szerelmére vágyna, nem lennének bordélyházak, masszázsszalonok, titkos találkákra csábító sikátorok.

Mindenhol ott vannak ők, a talmi-szeretők: a koszos, fertőző utcától kezdve a legelőkelőbb városnegyedek vil áiban trónolnak áldozataikra várva. Érzéseiket súlyos púderréteg takarja, csókjaik igazi értelmét ráncokba olvadt rúzsuk fedi. Álarcosbál, ahonnan kívül reked a valóság, a hétköznapok búja és bája.

Nem lennének, ha nem kellenének. A marionett-bábuként mozgatható, gondtalan perceket ígérő lányok és asszonyok, kinek-kinek vágya szerint. Hamvas arcú, porcelán-etikett rendelhető arisztokrata estékhez, míg zsíros szerelmet ígérő, poklokat járt kéjdáma a bűnök bűnéhez.

Mégis, hol vannak ők, amikor a férfi suttogja: szeretlek; kéz a kézben andalog szerelmével, puszit nyom reggel a talpra, gyereket füröszt, érted él…

Lomos szobák, drága lakások mélyén egyedül, elkenődött szemfestékkel a tükör előtt várják a férfit, aki számukra sosem lesz több, mint hús.”

Rita

A FÉRJEM NEM A GYEREKEM

(Levél 4.)

„Engem azért zaklatott fel ez a cikk, mert érintettnek érzem magam a házasságunk hatodik évében. Ha egyéves házasként olvastam volna, akkor biztosan nevetek Réka nézetein, mert akkor még azt hittem, hogy a mi életünkben nem lesz zökkenő, hiszen a férjem szerelemből vett feleségül, és amikor megtudta, hogy ikreink lesznek, sírva fakadt örömében. Csakhogy én a gyes idején túl rendes voltam! Robotoltam a kisfiaink körül, vásároltam, mostam, főztem, közben nagyon szerettem a férjemet. Mindig rendben volt az otthonunk, nem vártam tőle segítséget. Azt gondoltam, hogy ő keresi a pénzt, én viszont itthon vagyok, tehát kötelességem megteremteni a hátteret. És szexben sem volt hiány!

Csakhogy most visszamentem dolgozni – ugyanannyit hajtok, mint a férjem –, ám ő nem veszi tudomásul ezt a változást. Rendületlenül csak pihen otthon, én meg összeesem a fáradtságtól. Két gyerek, háztartás, mosás, vasalás, takarítás. Nem bírom! A férjem még arra sem hajlandó, hogy a cipőjét ne a nappali közepén hagyja, a büdös zoknijai a hálószoba sarkában il atoznak, még a kávésbögréjét sem mossa el maga után, és amikor a fiúkat altatom, ő lehever a tévé elé a másik szobában, mert zavarja a gyereksírás. Újabban rengeteget veszekszünk, és rossz a hangulat otthon. Persze lehetne disznóólban is élni, és a gyerekekkel sem kellene foglalkozni…

Aztán most elolvastam a »hivatásos szerető« eszmefuttatását arról, hogy elsősorban a feleségek hibásak abban, hogy sok házasság tönkremegy. Kétszáz lett a vérnyomásom! Pedig a cikk elején még sajnáltam őt, mert csúnyán elbánt vele a kisfia édesapja. Az alaptézise szerint a férfiaknak elsősorban jó szexre van szükségük, aztán dicséretre és figyelemre. Ezek valóban fontos elemei a házasságnak, de minderre nemcsak a férjek vágynak, hanem a feleségek is! Ez eszébe sem jut a hölgynek… Az ő értelmezésében a házasság nem arról szól, hogy két egyenrangú ember szövetkezik a közös életre, hanem arról, hogy a nő maga mel é vesz egy férfit, aztán úgy bánik vele, mintha a gyereke lenne. Ellátja minden jóval annak érdekében, hogy »nyugton maradjon«, és ne másutt keresse a boldogságot. Tehát nekem napi tízórai munka, az ikrek ellátása, altatása, mosogatás és rendrakás után éjfél felé hastáncot kel ene járnom bombázó szerelésben, hogy a férjem szexuális étvágya kellő színvonalon kielégüljön. Vagy vasárnap délelőtt ki kellene zavarnom a négyéves gyerekeimet az utcára (mindkét nagymama vidéken él), és pucéron kellene illegetnem magam, hogy a nappali szex örömeiben is részesítsem őt. Az a baj, hogy Réka elfelejti: nagyon más egy-egy estén, hétvégén, vagy külföldi utazáson elvarázsolni a párunkat a nőiességünkkel, mint együtt nevelni a gyerekeket, és megvívni az anyagi gondokkal.

Mostanában keserű vagyok. Úgy érzem, hogy a férjem nem kér a házasság felelősségéből, a lustasága győzött a szerelme felett. Kicsit csalódtam benne, ezért veszekszem. Egyáltalán nem vigasztal, hogy ma is szépnek tart, és a maga módján szeret. Ahogy a fiainkat is. De csak rendesen felöltöztetve, kipucolva, tisztán, problémamentesen! Csakhogy a gyerekek gyakran zűrösek, piszkosak, ordítanak, nem akarnak aludni, szétszórják a játékaikat, és ahhoz, hogy jobbak legyenek, sokat kell velük foglalkozni. Nem lehet egy családban mindig ünnep… Tehát most lenne helye a férjem életében egy Réka-féle nőnek, aki azt suttogná a fülébe, hogy tökéletes vagy. És ezen a ponton érünk el a cikk legnagyobb hazugságához: Réka szerint ő mentett meg jó néhány házasságot, mert a férfiak általa jöttek rá arra, hogy mire van szükségük, és ezt megmondták a feleségüknek, mire az okosabb asszonyok »felébredtek«.

Ezúton kérem őt, és a hozzá hasonló nőket, hogy az én házasságomat ne akarják megmenteni! Komolyra fordítva a szót: szerintem minden csalás méreg. Lehet, hogy együtt maradnánk, ha a férjem találna magának egy Rékát, de már soha nem lenne olyan a kapcsolatunk, mint korábban. Akkor tényleg csak egymás mel ett élő szülők lennénk… És mi van akkor, ha én jövök rá arra, hogy szükségem van egy olyan férfira, aki nem háztartási robotgépnek néz? Nem vagyok csúnya, találhatnék. Ez Réka fejében meg sem fordul.

Egyébként nagyon hasznosnak tartottam e cikket, jó, hogy megismerhettem egy olyan nő gondolkodásmódját, akinek nem okoz gondot, hogy a sokadik nős férfi fekszik az ágyában (de még soha nem élt házasságban vagy tartós élettársi kapcsolatban). De bármilyen logikusan magyarázza is el, hogyan kel bánni a férfiakkal, én nem vagyok hajlandó gyerekként kezelni a közel egy mázsás, diplomás férjemet! És nagyon érdekel, hogy mások hogyan vélekednek minderről.”

A jeligém: Válságban

RÉKA TÉZISEI – JÓK!

(Levél 5.)

Harmincnégy évvel ezelőtt mentem férjhez. A nagy Ő tizenhét évvel volt idősebb. Amikor fiatal házasok voltunk, elmondta, hogy egy férj mit vár el a feleségétől. Pontosan azokat a tulajdonságokat sorolta fel, amelyeket Réka, a hivatásos szerető emleget. Voltam olyan okos, hogy megpróbáltam megfogadni a tanácsait. Az eredmény: harmincnégy évi boldog házasság! Én soha nem voltam féltékeny, mert nem volt rá okom, a férjem soha nem ment el úgy, hogy gyanakodnom kellett volna. Természetesen a mi házasságunk is »hajóhinta«, azaz voltak nagyon nehéz éveink is. De boldog vagyok, hogy mégis együtt vagyunk, és a CSALÁD tudja, hogy hol van a fészek… A férfiak sajnos tényleg olyanok, mint a nagy gyerekek. Elvárják a dicséretet, hogy ők a legjobbak, legszebbek, legügyesebbek, tehát tökéletesek. Ha ebben az érzelmi biztonságban élhetnek, akkor nyugodtak, kiegyensúlyozottak, és valóban nagy dolgokat tudnak véghez vinni!”

Krisztina Hamburgból

MÉGIS ELHAGYTAK…

(Levél 6.)

„Negyvenkét éves elvált nő vagyok. Három tini lányommal maradtam egyedül a válásom után. Nálunk is titkos szerető volt a háttérben, neki köszönhetjük a felborított életünket. Rengeteget gondolkodtam különélésünk és a válóper alatti huzavona alatt: mit és hogyan rontottam, rontottunk el. Igaz, nem sokra mentem a tépelődésemmel, hiszen – a megváltozott érzelmek miatt – megunt feleségként már nem volt mozgásterem.

Nálunk figyelemből, dicséretből, szeretetből nem volt hiány, mégsem volt elég. A férjem, a gyerekeim apja izgalmas kalandot keresett-talált, és egy új nő mellett nem voltak kötelezettségei, mint itthon, a családja körében. Mintha egy másik ember bőrébe bújt volna, így kiszakadhatott a hétköznapok taposómalmából, és kiélhette az otthon ki nem mondott, elfojtott vágyait… Csakhogy nem sok olyan nőt ismerek, aki lemondana meghódított, testileg-lelkileg elcsábított szeretőjéről a régi család kedvéért. Mindenki saját érdekeit nézi, nincs önfeláldozás, lemondás – az csak az elhagyott, gyermekeit egyedül nevelő anyáknak jut ki egy életen át… Szóval egyetértek a cikk utolsó mondatával, igen, a házasságok többségét bizony a nők teszik tönkre (csakhogy nem a feleségek, hanem a szeretők).”

Üdvözlettel: Andrea

KÍVÁNCSI VAGYOK, MILYEN LESZ TÍZ ÉV MÚLVA

(Levél 7.)

„A Rékának nevezett hölgy egója túl nagy, vagy csak túl egyszerűnek látja a házaséletet (amit még nem is próbált…)? Én közel negyedszázados házasság tapasztalatai alapján állítom, hogy nem elég a jó, rendszeres szex, még akkor sem, ha nyitott vagy a változatosságra. És nem elég a figyelem sem, hiszen a férjed nem mindig akar beavatni a problémáiba, és a zárkózottak szívesebben hallgatják el a szorongásaikat, a munkahelyi és egyéb megaláztatásaikat. Szóval nagyon bonyolult annak megtalálása, hogy mivel járhatsz a férjed kedvében. Van, amikor a hasa az első. Fontos, hogy azt főzd, amit szeret, vagy éppen azzal a sütivel várd, ami a legkedvesebbje (ha magadtól kitalálod, mire vágyik, az igazi meglepetés!). Olyan is van, amikor az esik jól a férjednek, ha »csak úgy« melléülsz, és együtt alusztok el az unalmas a tévéműsoron (együtt lenni viszont nagyon jó!). De az is jó közös program, ha nem kell egyedül vásárolnod, inkább együtt vesztek meg mindent. Ám a férjed a te kedvességed és figyelmed ellenére is találhat egy »Rékát«. Mert egy időre változatosságot hoz az életébe (talán csak öregszik és nem hagyja hidegen egy fiatalabb nő közeledése), közben azt képzeli, hogy a számára biztos háttér örökké vele marad. Szóval kíváncsi vagyok Réka életére sok év múlva, amikor egy állandó partnerrel él majd hosszú esztendőkön át… Vajon akkor is így látja majd az életet? Talán akkor rájön, hogy lehetsz ápolt, odafigyelő, gondolhatod, hogy minden rendben, a párod mégis él egy olyan alkalommal, amit kevés férfi hagy ki… Ha olyan »kedves-megértő« nőre talál, amilyen most ő a szeretői számára. Egyébként azt is üzenem Rékának, hogy általánosít, de hál’ istennek nem lehet általánosítani! A férfiak (szerencsére) legalább annyira különböznek egymástól, mint mi, nők!”

Egy negyvenes feleség

ŐSZINTE ÉS OKOS

(Levél 8.)

„Végre egy nő, aki nem álszent, nem lakkoz, és nem akarja sziruppal leönteni a férfi-nő kapcsolatot! Igaza van abban, hogy a férfiak másra vágynak, mint amit a nők feltételeznek rólunk. Nekünk valóban szex kell mindenek felett – a nőknek általában az érzelem –, aztán jöhet a szeretet, a szerelem, a megbecsülés, a közös célok, feladatok, örömök, a gyerek és minden olyan szent és fontos dolog, amiben a nők általában hisznek. Én már nem vagyok fiatal a magam negyvennyolc évével, ezért merek kategorikusan fogalmazni: az az okos nő, aki mindezt tényként fogadja el (évezredes örökség…), és megpróbálja a férjét a nőiességével maga mellett tartani. Nem sok nőnek sikerül, és ennek az a legfőbb oka, hogy a többség hazudik önmagának. Tudomásul kell venni, hogy a férfiélet minden szakaszában jelentős szerepe van a szexualitásnak. A kamasz álmodozik a nőről, a fiatal férfinak a világ összes nője kellene, a középkorúak már valamivel óvatosabbak, nem akarják elveszíteni azt a családjukat, amelyet maguk teremtettek a párjukkal együtt, de ha a párjuktól nem kapják meg azt a testi örömöt, amire szükségük van, akkor boldogtalanok, ingerültek, elviselhetetlenek lesznek, és előbb-utóbb más nőnél keresnek vigaszt. (Én ebben az életszakaszban vagyok, külön élek a családomtól valaki miatt, de a családtól sem akarok elszakadni, nem akarok válni…). Milyen az idős férfi? Tapasztalatból még nem tudom, de sejtem, hogy nem különb. A nagyapám nyolcvanéves korában úgy forgott a fiatal lányok után az utcán (közben micsoda megjegyzéseket tett…!), mint egy fiatal kakas.”

A gyarló férfiak egyike

INKÁBB TE FIGYELJ, RÉKA!

(Levél 9. )

„Nehéz a gondolataidra reagálni, mert úgy érzem, más világban élünk.

Az, hogy valaki úgy rendezze be az életét, ahogy Te, számomra elképzelhetetlen és felfoghatatlan. Akármilyen szemszögből nézem, nem látom benned a »házasságmentőt«, aki csak jót tesz a házasságokkal, a feleségekkel, és megmutatja a férjeknek, hogy valójában mire van szükségük.

A házassági problémákat nem a szeretőnek kel megoldania. Hiszen ha egy férfi szeretőhöz menekül, az nemcsak a feleség hibája, hanem az övé is. Mert kettőn múlik minden! Nemcsak a férjeknek vannak igényeik, hanem a feleségeknek is, nemcsak a férjeknek van szükségük odafigyelésre, jóízű beszélgetésre, hanem a feleségeknek is. Nehéz összehangolni két embert, a kétféle »szeretetnyelvet«, de állandóan törekednünk kel rá, mert erről szól a házasság. Ez életre szóló munka, mert az esküt betartani évekig (folyamatosan), minden körülmények között egyáltalán nem könnyű vállalás.

Amikor sok otthon a gond, amikor ránk telepednek a szürke hétköznapok, persze, kel emesebb valakihez odabújni pár órára, aki megszeretget, meghallgat – csinos és ápolt arra a rövid időre –, ráadásul nem zaklatja a teremtés koronáját hétköznapi problémákkal-teendőkkel. Könnyű és bódító az a test, amelyik mindig rendelkezésre ál és sosem ellenkezik.

Figyelj, Réka, szerinted a hozzád menekülő »férfiminta« lenne a tipikus? Az »igazi Férfinak« nem kell más, mint »SZEX, figyelem, elismerés és dicséret?« Szerinted ilyen olcsó a titok? Hát… Ha így gondolod, szívből sajnállak. Persze, ha eddig csak ilyen férfiakkal találkoztál, akkor megértem a keserű és tompa ítéletedet. Közben én hálát adok, hogy körülöttem-körülöttünk olyan családok élnek, amelyekben jóval tágabb és boldogabb a világ! Ha még egy kicsit hiszel vagy bízol valamiben, esetleg Valakiben, akkor arra biztatlak, hogy felejtsd el az előző éveket!

Tudod, mi a legfontosabb kérdés egy igazi nő számára? »Mindent megtettem azért, hogy a társam boldog legyen velem?« Hiszen a szeretet nem más, mint önmagunk odaajándékozása másoknak, elsősorban a házastársunknak. Odaadom az időmet, a figyelmemet, a fáradságomat, az örömömet, a bánatomat és persze a testemet is. De a lelkem a legfontosabb ajándék! És a hazugság nem lehet része e játszmának… Ebbe a gyönyörűséges játékba két ember fér bele: a férj és a feleség. A szerető nem!

Réka, a gyerekeknek családra van szükségük! A fiadnak nem lesz apaés család-képe… Neked társ híján nem lesz biztos támaszod az életben. Szerintem a húszévesen elszenvedett kudarcod alapján általánosítasz: »minden férfi egyforma, a házasság életképtelen, a feleségek alkalmatlanok a férfiak boldoggá tételére!« Nem üres és felszínes ítélkezés ez? Döntsd el magad! Én azt gondolom, hogy a te életfelfogásodból hiányzik a lélek. Bár nemrégiben – amikor szerelmes lettél – egy pillanatra megjelent, és be akart költözni a szívedbe. Sajnos azt gondoltad róla, hogy nincs helye nálad. Pedig van (lenne), csak ki kel ene söpörnöd magadból azt a sok szögletes-keserű gondolatot.”

Erika (három kicsi gyerekkel

és egy rendhagyóan rendes férjjel)

NEM A RÉKÁK BŰNE…

(Találkozás 1.)

Engem halálosan felháborít, amikor a nők jelentős része úgy beszél a férfiakról, mintha valamennyien gyengeelméjűek lennének – jelenti ki Márta a találkozásunk második percében, és én csak ámulok, hogy a decens, kosztümös külső mögött mennyi indulat bújik meg. – Igenis felháborít – folytatja szenvedéllyel, majd hirtelen elneveti magát. – Lá tom a tekintetén, megdöbbenti, hogy ilyen dühvel indítok, de meg kell értenie…

– Én az első férjem miatt eljutottam az öngyilkosságig – mondja nyugodtan, de a szeme azért furcsán rebben. – Ezt még ma is nagyon szégyellem – elvégre akkor még pici volt az imádott fiam –, de huszonkét évvel ezelőtt nem láttam más kiutat. És ha már szóba hoztam a fiamat, azt is megkérdezem most, az elején: azok a nők, akik megbocsátó mosolylyal örök gyerekeknek (pontosabban: kicsit debilis gyerkőcöknek) tartják a férfiakat, a saját fiúgyermekükről is így vélekednek? Biztosan nem. Inkább mindent elkövetnek azért, hogy a fiuk becsületes, felelősségteljes emberré váljon, és valószínűleg nagyon összeszidják, ha azt tapasztalják, hogy a gyerek link, megbízhatatlan vagy jellemtelen. Mindezzel azt akarom mondani, hogy a cikkben szereplő Réka nem gyönge és esendő férfiakat ápolgat a szexuális szolgálataival és a „fene nagy” megértésével, hanem jellemhibásakat. Olyanokat, akik képtelenek felvál alni a családdal együtt járó felelősséget és életformaváltást, tehát megfutamodnak a terhek elől. Könnyebb utakat keresnek… A feleségük robotol a munkahelyén, robotol otthon – főz, mosogat, mos, takarít, tízórait készít a gyereknek, kikérdezi a leckét, közben próbál csinos maradni és mosolyogni… –, a férj pedig hidegrázást kap ennyi teendőtől. És vigaszt keres. Mert a felesége „elviselhetetlenül fáradt”…

– Bódult szerelmesen mentem férjhez huszonhét éves koromban, és biztos voltam abban, hogy gyönyörű életünk lesz – mondja, miközben legyint.

– A szüleim nem voltak elragadtatva a választásomtól, hiszen nekem akkor már volt diplomám és nyelvvizsgám – készen álltam a felnőttéletre –, a jóképű férjem viszont csak egy „levelezős” érettségit tudott begyűjteni huszonhét éves korára. Pincérként dolgozott egy étteremben (szakmai végzettség nélkül…), de én biztos voltam abban, hogy ő jó eszű, becsületes, kitartó, és kizárólag a gonosz szülei tehetnek arról, hogy még egy szakmát sem szerzett. Ha visszagondolok, ma már azt mondom, hogy úgy sajnáltam és ajnároztam eleinte a férjemet, mintha a gyerekem lett volna… Hiába mondta a szerencsétlen anyósom, hogy ők megpróbáltak mindent megadni a fiuknak, és többféle iskolát is elkezdhetett az érettségije után, én nem hittem neki. Hogy is hihettem volna! A férjem annyit panaszkodott az öregeire, olyan önző, lelketlen, primitív embereknek festette le őket, hogy utáltam az anyósomat és az apósomat. (Jelzem, ugyanilyennek festett le engem hat évvel később a szeretőjének…) De ne kapkodjunk! Ebből az alaphelyzetből logikusan következett, hogy lelkesen támogattam a férjem főiskolai tanulmányait, nem érdekelt, hogy az eredményes tanulás oltárán csak négyórás ál ást vál al, és nekem két munkahelyen kel helytállnom azért, hogy megéljünk. Csak az volt a vágyam, hogy végre sikeres legyen, és diplomát szerezzen.

Hiába figyelmeztette Mártát sok barátja és a szülei, hogy vigyázzon, a férjének túl sok a szabad ideje, ő nem hallgatott senkire. Úgy érezte, a kapcsolatuk olyan kivételesen szép, hogy csak azok tesznek megjegyzéseket, akik irigyek.

Aztán egy szép tavaszi délutánon dühöngve hívta fel telefonon a legjobb barátnője: „Láttam a férjedet a sarki kávézóban, ott csicsergett, ölelkezett egy lánnyal! Még azt a fáradságot sem vette, hogy átmenjen a csajjal egy budai presszóba, ahová kisebb eséllyel téved be ismerős!”

Márta ideges lett a hírtől. Alig várta, hogy a férje este hazaérjen, és megkérdezhesse, mi az igazság a délelőtti enyelgéssel kapcsolatban. A férfi nem jött zavarba, inkább fölényesen legyintett. – Csak nem fogsz bedőlni a buta barátnőd áskálódásának? Te okos vagy, hozzád nem érhetnek fel az ilyen piti női kavarások! Egyébként rövidesen itt a vizsgaidőszak, és tanultunk. Az enyelgést a te szexuálisan kiéhezett, ostoba barátnéd képzelte bele a komoly beszélgetésünkbe – mondta a férje kedvesen, és magához ölelte az asszonyt. Márta zavartan mocorgott az ölelésben, mert nem találta a férje mondatait meggyőzőnek, de nem tudta szavakba foglalni a rossz érzését, mert a férfi kutakodva nézett az arcába: – Ejnye, kicsikém, de nyúzott vagy! Ne dolgozz már ilyen sokat!

– Jaj, ne haragudj – igazgatta a haját Márta, miközben megállapította magában, hogy a férje megint olyan elegáns, mint egy filmsztár –, nagyon fáradt vagyok! Tudod, ez a két állás sokat kivesz belőlem. És az esti tolmácsolások bizony pokolian fárasztóak…

– Édesem, ez így nem mehet tovább! – jelentette ki ingerülten a férje.

– Abbahagyom a főiskolát, halasztok egy-két évet, visszamegyek nyolcórás állásba, téged kiveszlek a munkából, hogy pihenhess, és akkor megszűnik ez az áldatlan állapot.

– Szó sem lehet róla! – tiltakozott Márta, mert hirtelenjében elborította a szeretet és a szánalom. – Megbeszéltük, hogy egymásba kapaszkodva végig tudjuk csinálni ezt a négy évet. Ha már a szüleid mellett nem tanulhattál, szegénykém, akkor legalább mellettem fusd ki a formádat!

Az már csak később jutott az eszébe, hogy semmit sem tudott meg arról, mi történt a kávézóban, sőt, arról sincs fogalma, ki az a lány, akivel a férje „komolyan beszélgetett” azon a délelőttön…

– A mai eszemmel már azt mondom, hogy zseniálisan „kezelt” engem a férjem – legyint Márta –, és én voltam olyan ostoba, hogy miatta (érte) szép lassan elszakadtam az összes barátomtól. Összevesztem a barátnőimmel, ha megjegyzést tettek rá – hiszen a férjem elmagyarázta, hogy az irigység vezérli őket –, egy idő után már anyámmal és apámmal sem álltam szóba, mert nem tetszett nekik a férjem egyre fölényesebb viselkedése.

– Az élet olyan gonosz rendező, hogy az igazságról akkor bizonyosodhattam meg, amikor a kisfiamat vártam. Nem előtte, nem utána, hanem a terhességem kilencedik hónapjában, amikor már otthon töltöttem a szülés előtti utolsó hónapot. Egyébként is pokolian nehéz időszaka volt az életemnek. A terhességemmel nem volt semmi gond, de az anyagi helyzetünk…! A férjem már a negyedik évfolyamra járt (rendületlenül négyórásként dolgozott), közben én lemondtam az egyik állásomról, szóval olyan szegények voltunk, mint a templom egere. Szerencsére édesanyám félretette a sértettségét, azaz tudatosan elfeledkezett arról, hogy milyen rondán viselkedtem vele, amikor a férjemet kritizálni „merte”. Ő addig könyörgött apámnak, míg apu beleegyezett, hogy eladják a Balaton közeli házacskájukat és pincéjüket, hogy támogathassanak engem. Nem győztem hálálkodni a havi apanázsomért (szégyelltem ám magam, hogy az idős szüleimre szorulok!), a férjem viszont nem mondott nekik köszönetet, mert annyira elege volt a „primitívföldhözragadt” felmenőimből, hogy nem állt velük szóba. (Jelzem, ezt még szerelmes állapotomban is furcsálltam, hiszen tudta, hogy ő is él a szüleim pénzéből…)

– Hogyan világosodtam meg a kilencedik hónapban? Véletlenül, bár véletlenek nincsenek… Idétlen szituáció volt. A nagy pocakommal felvonszoltam magam a harmadik emeletre, nyitottam volna az ajtót, de leejtettem a lakáskulcsomat. Két szomszédasszonyom – akik a lépcsőfordulóban szuszogtak a csomagjaikkal – azt hitte a csörömpölésre, hogy már bementem a lakásomba, tehát önfeledten pletykálkodtak tovább:

„– Szegényke, olyan aranyos a nagy pocakjával.

– Bizony, szegény, azzal a hóhányó férjével… Vajon most hová hordja a pasi azt a szőke csajt, akit ide hurcolt minden héten, míg ez a szerencsétlen dolgozott?