Borító

Borítóterv: Szabó Vince

Copyright © 2017 Hajdú-Antal Zsuzsanna

© Ciceró Könyvstúdió, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-062-3

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

„valami jaj, melynek már nincs keserve,
valami vágy, s a vágy tilalma benne,
valami könnyű, szellőhalk varázs,
valami, ami nem is valami,
valami még kevesebb, az, ami
valami tűntén kezd csak sejleni”
(Szabó Lőrinc)

A tízemeletes háztömb tetején egymással szemben feküdtünk, hallgattuk a soron következő számot a telefonunkról, és a fejünk felett engedelmesen úsztak el a kövérebbnél kövérebb bárányfelhők.

A szürke lakótelep éles kontrasztot alkotott a kék égbolttal.

A szemüveg valószínűtlenül felnagyította Matyi sötét szemeit. Az elmúlt hetekben fogyott pár kilót, ezért úgy tűnt, mintha a szemüveg csak nőne rajta, míg egy szép napon egészen maga alá nem temeti.

A megszokott kapucnis pulóverét viselte, amit olyan kényelmesnek találtam, hogy szívesen belebújtam, valahányszor a szék támlájára száműzte.

Könyökömre támaszkodtam, és kíváncsian fürkésztem, hátha olyasvalamit is elárul, amit eddig nem akart szavakba foglalni.

Végigsimított fonott tincsemen, és hunyorgott, mert a nap a szemébe sütött.

Nem vettem rá a bátorságot, hogy kimondjam, ami belül feszített. Elvégre nem amerikai filmek szereplői vagyunk, csak két szürke kis gimnazista, akik tiltott helyen, a város egyik legmagasabb pontján időznek, miközben néha-néha búgva felmorajlik a lift, és a forgalom zaja elnyomja a párzásra készülő madarak mohó csicsergését.

Itt aztán nyugodtan rágcsálhattam a körmöm körüli bőrt, míg Matyi a telefonját nyomkodta, és újabb és újabb zenéket mutogatott, amik hol tetszettek, hol bántották a fülemet. Fekhettem a mellkasán, miközben vicces videókon nevettünk. Szidhattuk a tanárokat, bosszankodhattunk a tételek miatt, és a hátának simulhattam, ha gyötrődött valamin.

A tetőn nem ért utol minket senki és semmi.

Mert csak mi voltunk.

Matyi, én és a gyülekező, szürkéskék esőfelhők a város felett…

1

13. hét

Egyre többet ficánkolsz.

Ha a tenyeredbe teszem az ujjam, megfogod. Sajnos a neten azt írták, ez csak reflex.

Kár.

Már majdnem végigalszod az éjszakát, de hajnali ötkor menetrendszerűen felvisítasz. Apa mindig azt mondja, örülni kell, mert a gyereknek erős a tüdeje. A mi tüdőnk is erős, ezért éneklünk egy kicsit, hogy hamarabb visszaaludj; szerencsére téged nem izgat, hogy anya hangja tisztább az enyémnél, és sokkal több gyerekdalt tud nálam.

Jó az étvágyad, mégis sokat izgulok, megfelelő ütemben hízol-e. Anyu szerint nem kéne ennyit aggodalmaskodnom, teljesen normális, ha egy baba súlya ennyivel eltér az átlagtól, de szerintem csak nagyon régen volt kezdő anya.

Babi nénitől (az a vén iszákos, de tulajdonképpen egész kedves fodrásznő a lépcsőházból, aki folyton husikának nevez és rángatja az arcodat) kaptunk egy puha hajkefét, ami kifejezetten babáknak készült. Azzal szoktam fésülgetni a pár szál hajadat, amíg apa meccset néz. Remélem, kinő a hajad, mert egyelőre közel állsz a kopaszsághoz. Ha nem nő ki, az se baj, legfeljebb veszünk neked valami jó kis sapkát, és te leszel a legmenőbb gyerek a telepen.

Elalszol a porszívó hangjától, utálod a pelenkázást, de órákon át képes vagy nézegetni a kezedet, mintha az lenne a legfőbb kincsed.

Én is nézem.

Nekem az.

A város fürdött a szmog sűrűjében. A közeli kocsmában néhány borvirágos orr és egyensúlyát vesztett láb múlatta az időt; a helyiség tágra nyitott ajtaján már kora délután a járókelők közé kúsztak az unalomig ismert mulatós végeláthatatlan ütemei.

A villamosokon fiatalok randalíroztak tanítás után, a vének helyért tolongtak, a galambok pedig vadul szedegették a morzsákat a járdán, és szétrebbentek, amikor kiszálltam a kocsiból.

Viseltes tavaszi félcipőmet bizonytalanul az összeköpködött betonra engedtem, és hagytam, hogy a törzsem is engedelmeskedjen a lendületnek.

Egyszerű, koptatott csőfarmert viseltem; ugyanazt, amiben először átléptem a gimnázium kapuját. A farmerdzsekim annak idején anyué volt, piros pántos felsőmön kövér, kockás anyagból kivágott hold pöffeszkedett.

Korábban hátközépig érő hajamat a fodrász praktikus kleopátra-fazonra vágta, ami kicsit sem állt jól. Szeplőim tengerén néhol májfoltszigetek éktelenkedtek, a kezem folyton fázott a szeszélyes márciusi időjárás miatt.

Izgatottságtól tág orrlyukakkal álltam a Nagykörút egyik több száz éves háza előtt két közepes méretű bőrönddel a kezemben, és hagytam, hogy a kapu hűvös fuvallatot súgjon az arcomba, mintha el akarna tántorítani a város forgatagától.

Vártam ugyan ezt a napot, mégis hirtelen azt kívántam, bár valahol egészen máshol lehetnék.

A horgásztó partján, számolgatva az aranyhíd csillanásait; a város felett a tetőn, kitárva a karjaimat, mintha repülésre készülnék; hanyatt fekve a parkban, nem törődve vele, hogy apró rovarok ostromolják a fülcimpámat.

Helyette a körúti házak homlokzatairól angyalok, görög istenek és más mitológiai alakok bámultak rám.

– Ha a belvárosban sétálsz, érdemes felfelé figyelni. – Matyi apjának feltűnt, mennyire magával ragadott a látvány. – Olyan mestermunkákkal találkozhatsz, amiket észre se vesz az, aki csak az orra hegyéig lát el.

Ahogy a kapucsengők felé tévedt a tekintetem, azonnal kiszúrtam a Götz Terézia nevet.

Feri bácsi útközben sokat mesélt az édesanyjáról, aki olyan rossz állapotban volt már évek óta, hogy alig lépte át körúti lakása küszöbét. Amikor utolérte középső unokája halálhíre, még mélyebbre zuhant, mígnem az ágyból sem bírt egyedül felkelni.

A fia ragaszkodott hozzá, hogy Teri nénit az idősek otthonába vigyék, a lakás így hetek óta üresen állt; mintha csak arra várt volna, hogy bekebelezze új lakóját.

Feri bácsi belökte a vaskaput, és a csontjaimat átjárta valami ismeretlen, baljós érzés.

Már nem voltam egészen biztos benne, akarom-e ezt az egészet.

Majdnem visszavonulót fújtam.

Hogy nem akarok itt lakni, sem dolgozni; hogy végre egyszer hagyjuk figyelmen kívül, hogy időközben gyorsított eljárásban felnőtté váltam.

Átvette a bőröndjeimet, én pedig követtem a lépcsőn a másodikra, és azon tűnődtem, hogy lehet nappal is ilyen sötét ezekben a régi lépcsőházakban.

Egy héttel ezelőtt még árufeltöltőként szaladgáltam, kifolyt szörpöt takarítottam, vagy friss áruért iszkoltam pecsétes, kék köpenyemben, az áruház logója felett kétujjnyi szakadással, esténként pedig igyekeztem kivenni a részem az altatásból, de általában hamarabb elaludtam, mint bárki a családban.

Egy alkalommal úgy elnyomott az álom a fürdőkádban, hogy kis híján a víz alá süllyedtem.

Arra riadtam fel, hogy anya, karján Marcival ront be a fürdőszobába, és pánikszerűen lemossa a bőgő kisbaba fenekét a csapnál.

– A kopogás újabban nem divat? – háborodtam fel, és teljes gőzzel takargattam magam, de hiába; anyát egyáltalán nem érdekelte a szégyenlősködésem.

– Ennek most nincs itt a helye. Mássz már ki a kádból, Dórika, későre jár. – Próbálta túlkiabálni Marcit, míg én megsemmisülve néztem, ahogy a vágást az alhasamon ellepi a gőzölgő víz.

A tejem a császármetszést követő néhány héten belül elapadt, pedig még gyógyszert is szedtem rá. Mindez újabb bizonyítékul szolgált arra nézve, hogy nem csak az életkorom miatt vagyok teljesen alkalmatlan az anyaszerepre.

Egy alkalommal a tápszert az ágyneműtartóban, apa norvég mintás zokniját a mélyhűtőben találtam meg kockára fagyva. Sokszor meg is kaptam a szüleimtől, hogy kétbalkezes vagyok, rosszul tartom a baba fejét, és ilyen meg olyan szörnyűségek fogják érni, ha nem figyelek jobban.

Lehányt pólóban, árkokkal a szemem alatt kóvályogtam, és előfordult, hogy éjszaka duettet zokogtam Marcival, párnákat csapkodtam a földhöz, vagy a vécébe zárkóztam, és befogtam a fülem.

Valahányszor arra gondoltam, hogy fájdalmat okozok Matyi kisfiának, gyötört a bűntudat. Mintha akaratom ellenére egyfolytában kínoznám, de magam sem tudnám, pontosan mivel ártok neki.

Amikor elejtettem a cumisüvegét, és úgy megrepedt, hogy kifolyt belőle a tápszer, azt hiszem, bennem is eltört valami.

– Ne hisztériázz itt nekem! – Apa sosem bírta gyomorral az érzelgős kirohanásokat. – Dobd ki azt a vackot, van másik! Menj a szobádba! Györgyi, én ezt a lányt kivágom az ablakon. Tényleg kivágom, ha nem hagyja abba a vinnyogást.

Ki követelte a trónt Károly Róbert halála után?

a. Zsigmond

b. Martell Károly

c. Szapolyai János

d. Nagy László

– Nagy László, na persze! – folytatta a szokásos műveltségi vetélkedő előtti méltatlankodást. – Fejezd be az örökös szipogást! Fújd ki az orrod rendesen! Ha nálad van, folyton bőg az a szegény gyerek. – Szerencsémre vagy szerencsétlenségemre apám azok közé tartozott, akiknek, így vagy úgy, de mindig igazuk van.

Elvonult a vécére, ahol a kávéscsésze csak úgy koppant a csempén.

– Még mindig a lányod nyivákol, vagy az a szerencsétlen szomszéd macska?

– Csak a macska – felelte anya, és észrevétlenül a kezembe csúsztatott egy tiszta papír zsebkendőt.

Ahogy Feri bácsi és én megtorpantunk a pesti lakás ajtaja előtt, az a nyomasztó gondolat kerített hatalmába, hogy ha belépek rajta, egyszer s mindenkorra függővé válok a Sebestyén-családtól.

Elfordította a kulcsot, és elém tárult a második emelet négy a maga gyomorszorító valóságosságával.

– Gyere, ne félj – noszogatott, és begurította mind a két bőröndöt, majd körbevezetett a lakásban. – Hát, itt volnánk. A művirágokat ne dobd ki, ha lehet, majd elviszem őket, ha zavarnak. A bal oldali szekrénybe pakolj nyugodtan – kihúzott egy óriási fiókot, amiben én is elfértem volna, majd a végén kemény küzdelmek és csikorgás-nyekergés árán visszatolta –, a másikba a mama apróságait tettem. Ez a fürdőszoba és a vécé, ez meg a konyha; nem túl nagy, de egy személynek megfelel.

Bámészkodás közben véletlenül levertem az asztalról egy csokor poros művirágot. Bocsánatot kértem, és már hajoltam is értük, de Feri bácsi összeszedte őket helyettem.

– Dorka – mondta –, remélem, tudod, hogy neked itt semmiért nem kell bocsánatot kérned.

Bár nem ápoltunk szoros kapcsolatot, mindig akkor tűnt fel, amikor a legnagyobb szükségem volt rá. Sebastian ügyvezető igazgató úr számomra örökre csak Feri bácsi maradt, és amikor félve aláírtam az első fordítói szerződésemet, valószínűleg örökre igent mondtam a köztünk lévő elvághatatlan kötelékre is.

Csörgő telefonom zökkentett ki a tűnődésből.

Anyuék kerestek, megérkeztem-e épségben. Amikor a vonal másik végén meghallottam Marci nyöszörgését, összeszorult a torkom.

Tapintatlanul betrappoltam a szobába, és modortalanul behajtottam az ajtót. Nem akartam, hogy Matyi édesapja végighallgassa a nyüszítésem.

Apa fontoskodása behallatszott a telefonba: „Tudtuk, hogy ez lesz! Nem fogja bírni! Le fogja fújni az egészet! Kínos! De az a Sebestyén már megszokta, hogy bolond a lányom, azt se tudja, mit akar!”

Hagytam, hogy átadja magát az okoskodás okozta eufóriának: elköszöntem, és megszakítottam a hívást.

Lehajtott fejjel imbolyogtam az ablakon besütő nap sugarában, mint egy rab az újdonsült cellájában, amikor Feri bácsi halkan utánam jött, és morfondírozva az ablakhoz lépett.

– Ha kimész az épületből, balra van egy vegyesbolt. Szólok a Verának, hogy neked is rendeljenek ebédet az irodába. Majd nála kiválasztod a heti menüt. Remélem, könnyen odatalálsz, érthetően igyekeztem összeszedni mindent. Nyolcra várnak, a késést nem igazán tolerálják. – Ekkor vehette észre, milyen állapotban vagyok, és sikerült becserkésznie a tekintetem. – Dorka, hallgass ide. – Odahallgattam. – Az elmúlt időszak egyikünknek sem volt egyszerű.

– Igen – rebegtem figyelmetlenül –, vagyis nem.

– Arra kérlek, nézd a jó oldalát. Ez a lehetőség nem csak angolnyelv-gyakorlás vagy tűzoltás, hogy támogathasd a családodat. Tekints inkább úgy rá, mint belépőre a jövődbe. – Töprengett, és az állán serkenő szőrszálakat birizgálta. – Állapodjunk meg: ha nem megy, ha úgy érzed, sok, akkor azonnal szólsz, és már mész is haza. Nem másnap, nem harmadnap, hanem azonnal. – Hangtalanul megráztam a fejem, és a magasba emeltem az orrom. – Ez a beszéd. – Halvány mosolyra húzta a száját. – Hagyjalak berendezkedni, ne nyaggassalak tovább? Hát, akkor… szervusz, Dorka, remélem, nem maradt otthon semmi.

– Csak az egész életem – feleltem, de nem vett róla tudomást.

Felém tornyosult, hogy puszit adjon, de megzavarodtam, és önkéntelenül kitértem előle.

A magas, kopaszodó férfi csalódottan vette tudomásul, hogy még mindig nem vagyok egyszerű eset.

Udvariasan búcsúzott, tenyerembe eresztett egy vénséges vén kulcscsomót, és lassan behúzta maga mögött a bejárati ajtót…

Anya vagy egy hétre való ételt küldött fel velem, ám amikor kinyitottam a hűtőt, elborzadva vettem tudomásul, hogy itt bizony hetek óta nem takarított senki.

Miután kidobtam a szőrös sajtot, a bűzlő felvágottat és a megkeményedett, sárga vajdarabokat, sóhajtva bepakoltam az ételhordókat a frizsiderbe.

Miután ezzel végeztem, kíváncsian benyitottam a szekrényekbe, majd bűntudattól vezérelve egy időre felfüggesztettem a turkálást, és elpakoltam a ruháimat. Az érettségimet, a nyelvvizsga-bizonyítványomat és az egyéb papírjaimat íróasztal híján az éjjeliszekrényre költöztettem.

A kezem egy képbe ütközött.

Göndör hajú, madárcsontú nagymamát ábrázolt, aki három unokájával egy pesti cukrászda teraszán ül egy piros csíkos napernyő alatt. Virágos ruhát visel, arca nevetőráncokkal barázdált.

Sikerrel beazonosítottam Zsófi fürtjeit, a köldökig felhúzott rövidnadrágos Matyit és egy beesett képű tinédzsert, aki csakis a bátyjuk lehetett.

Egy darabig csodáltam őket, majd visszatettem a helyére a képet, és kimentem a konyhába, hogy beburkoljam anya krumplinudliját, és a szokottnál is több porcukrot szórjak rá.

Miután jóllaktam, a morzsákat a tenyerembe söpörtem, és kidobtam a kukába.

Úgy döntöttem, teszek egy rövid sétát a körúton, mert az idősek jellegzetes illatát egy félórás szellőztetéssel sem sikerült kiűznöm a lakásból.

Olyan érzésem volt, hogy Matyi nagymamája még mindig itt lakik, én csak betolakodó vagyok az otthonában. Az illatgyertyák, a hátborzongató műanyag rózsák és a napszítta csendélet a falon mind-mind azt üzenték számomra, hogy semmi keresnivalóm sincs itt.

Hogy megszabaduljak nyomott hangulatomtól, belebújtam a cipőmbe, magamhoz vettem a kulcsot meg a pénztárcámat, és a szabadság reményében elhagytam újdonsült főhadiszállásomat.

Ahogy kiértem a levegőre, megcsapta az orrom a kipufogógáz fojtó szaga, és percenként mentőautó-visítás száguldott keresztül a dobhártyámon.

Megborzongtam, ahogy megrohantak az emlékek.

Matyi fuldoklása akkor éjjel.

A vérfolt a párnán.

A keze szorítása, a verejték a bőrén.

Megrémültem a gondolattól, hogy mostantól minden alkalommal, ha elsüvít mellettem a mentő, eszembe fog jutni az az éjszaka.

Mélyre csúsztattam a zsebemben a kezem, és elhaladtam a török étterem, a cipőbolt és az esküvőiruha-szalon hivalkodó kirakata előtt, amikor egyszer csak rossz előérzetem támadt.

Ijedten kaptam a zsebemhez, ahol a kulcsnak kellett volna lennie.

Csakhogy nem találtam.

A francba, máris elhagytam volna?

Mérgesen loholtam vissza; szerencsére a kapun bejutottam, de ahogy felsiettem a lakás elé, pánikba estem.

Újra és újra átkutattam a zsebeimet, hátha… de hiába.

Fel kell hívnom Feri bácsit… vajon ő honnan szerezne pótkulcsot így este? Talán már haza is ért. Mit fog szólni Teri néni, ha megtudja, hogy a lány, aki a lakását bitorolja, már az első este elvesztette a kulcsait?

Ahogy toporogtam az ajtó előtt, és azon tipródtam, mi a jófenét csinálhatnék, hangot hallottam a hátam mögül.

– Ezt keresed?

Egy idegen kar az eltűnt kulcscsomót nyújtotta felém.

Megfordultam, hogy köszönetet mondjak a megmentőmnek, ám ahogy felnéztem rá, lemerevedtem.

Az előttem álló huszonöt év körüli tag egyik írisze inkább barnás árnyalatú volt, a másik kék, ami kissé groteszk benyomást keltett.

Álla és orra kissé hosszúkás, szemöldöke sűrű; szinte összenőtt. Seszínű haja összefogva, dzsekijéből savanyú dohányszag és markáns férfiparfüm elegye áradt, szájából szinte kiesni készült egy szál cigi.

A westerncsizma fémes orra láttán izzadni kezdett a tenyerem.

– Kösz szépen. – A kulcscsomó után nyúltam, de továbbra is tátott szájjal bambultam az ismeretlen ismerősre.

Nyeltem egyet, de a gombóc nem akart eltűnni a torkomból.

Kifújtam magam, és egy lépéssel hátrébb léptem.

Kiengedte a füstöt a száján, és a kezembe nyomta a kulcsokat.

– Semmiről se kérik ki a véleményem. Kár.

Megvonta csapott vállát, és elindult a szomszédba. Mintha mi se történt volna, elnyomta a cigit az egyik virágcserépben, és csapódott mögötte az ajtó.

Ha nem is a termete, és még kevésbé a stílusa, de az arca ijesztően hasonlított…

A gondolattól a hátamon is felállt a szőr.

Lerúgtam a cipőmet, és rászántam magam, hogy Teri mama bevetett ágyára heveredjek.

Máris hiányoztak a szüleim, a fák a ligetben, a régi szobám, a szakadt kis függönyöm, az íróasztalom, az állatos matricáim.

Hiányzott a város, ami ismert, mint a rossz pénzt, az utcák, amerre iskolába jártam, bicikliztem, ahol először csókolóztam.

Hiányoztak a relikviáim, amiket egy dobozba rejtettem, és kibéleltem kellemes emlékekkel, hogy körbeöleljék a porosodó bűntudatot.

Bezártam ugyan a dobozt, de a kulcsát mindig magamnál hordtam.

Elérkezett hát az idő, hogy kinyissam.

Semmiről se kérik ki a véleményem. Kár.

Ahogy felidéztem a fiú szavait, összezavarodtam.

Miért mondta, hogy bárkinek is ki kellett volna kérnie a véleményét?

Hideg fuvallat suhant át a szívemen.

Azt hiszem, sikerült beköltöznöm Matyi bátyja mellé.

***

– Wang úr, ezer hálám. Kitűnően prezentálta a cég számára felkínált vállalatirányítási rendszer működését. Minden lehetőség adott, hogy belevágjunk. Épp most bővítettük a csapatot egy pályakezdővel. Bővülünk, terjeszkedünk, kérem, ahogy csak tudunk.

Kéz kezet fogott, és a vegyes nemzetiségű társaság elhagyta a tárgyalót.

Kinyitottam az ablakokat, hogy az oroszlánszagot a városra engedjem, és a csoportvezető után iszkoltam.

Dokáts Tibor, azaz Doki tíz éve dolgozott a cégnél, de csak az elmúlt két évben került a csapat élére, ezért vezetői stílusa hagyott némi kívánnivalót maga után.

– Ablakot nyitni már tudsz, lássuk egyéb képességeidet. Kávéfőzés? – vicsorgott kócos fogaival. Az ágaskodó hörcsögre emlékeztető figura pepita ingét ádámcsutkáig begombolva viselte, a nadrágjában félreérthető helyeken dudorodott a mobilja. – Csak vicceltem. Teát kérek. – Orra hegyére tolta a szemüvegét. – Leadtad a papírjaidat a HR-en? Cirka két hét a céges gép meg a jelszó, bocs, ezek nem gyors folyamatok. Lássuk, mit tudsz a helpdeskről. – Kerek szemekkel néztem rá. – Semmit. Hát, kedves Dóra, akkor semmit. Innen szép győzni, ahogy mondani szokás. – Eltökélten lépett az irodájába, majd eldobta magát a forgósszékben, és a karfára támaszkodott. – Mazsi megkért, hogy először nagy vonalakban vezesselek be a helpdesk titkaiba. Ehhez azonban tudnom kéne, mennyire vagy kommunikatív, érted. Ha felveszed a telefont, mi az, amit mondasz, hogyan szólalsz meg és a többi.

– Halló – nyögtem, mire visítva felröhögött, mint Rédey nagypapa szopós malaca.

– Zse-ni-áális! – Az asztalára csapott. – Gyanítottam, hogy ez lesz, de sebaj, said Tobias! Na, az első teszten, mondjuk, hogy átrugdostalak, bár gyenge eresztés volt, szívem csücske. Inkább rábíználak a csapatra, mit szólsz? – Feltápászkodott, és bevezetett a közös irodába, ami régen ugyanolyan polgári lakás lehetett, mint Matyi nagymamájáé, de a sok fehér és szürke műanyagnak hála mára egészen modern benyomást keltett.

Az ablak melletti négyszögletes asztalnál magas homlokú, vastagkeretes szemüveget viselő fiú ült, mellette savanyú képű, pengeszájú, hátrafésült hajú harmincas nő. Velük szemben egy hozzám hasonló, kissé dudaorrú, barna hajú lány feltűnően sárga felsőben.

Felfedeztem bennük egy közös vonást: mind a hárman nyakig merültek az előttük lévő laptopba.

– Legyetek szívesek helyet kotorni az új kolléganőtöknek, izének, Réthelyi Dorottyának…

– Rédey – helyesbítettem, de Doki szemrebbenés nélkül folytatta.

– A kis csapat balról jobbra, nekik jobbról balra: kocka Jonatán, Gyöngy, a mi búgó hangú igazgyöngyünk, ez pedig itt Pumácska. Mariann? Emelsz kifogást, hogy a hölgy előtt az informális nevedet használtam?

– Van egy másik nem publikus neve is! – kontrázott Jonatán, és elhúzta a száját, ahonnan olyan sárga fogak villantak elő, hogy gyorsan be is csukta. – Punácska…

Puma feldühödött, és hozzávágott Jonatánhoz egy tollat, aki kitért a támadás elől.

Doki mintha ott se lett volna. A tekintélye a nullával volt egyenlő, hiába is kapálózott ellene.

– Puskás Mariann. – A lány felém nyújtotta a kezét. – Tehetséges munkatársaim, ugye, Joni, egész nap a konyhában lógnak, hogy aztán túlórát számoltathassanak el.

– Hazudik! – Joni rötyögve visszadobta a tollat, míg Gyöngy a fejét fogta az asztal túloldalán. Szemmel láthatóan idegeire ment az egész társaság, immár velem együtt.

– Azokból az ügyfelekből élünk, akik nem értenek a rendszerhez. Nem tudják, hova tévedtek, mert funkcionális analfabéták. Betelefonálnak Európa bármelyik pontjáról – vette át a szót Joni, de Puma már vissza is vette tőle.

– Közben mi, digitális bennszülöttek napi nyolc óránkat pazaroljuk el a programban, és nézzük, hol akadtak el. Ebben itt, látod? Cuki ez a kék felület, mert észre se veszed, ha beüt a kék halál. Mint például most. Hopp, le is fagyott. Kerekecske, gombocska, mehetünk kávézni.

– És ha pont most hív az ügyfél?

– Akkor a Joni majd felveszi. – Mariann legyintett, és megragadta Halál a hétfőkre! feliratú bögréjét. – Van már bögréd? Gyere, keresünk neked egyet a konyhában. Ha új munkahelyen dolgozol, az első és legfontosabb, hogy szerezz egy valamirevaló bögrét.

– Mondtam már, hogy nem veszem fel helyettetek az idióta telefonjaitokat! – fakadt ki a programozó srác, és megbökte a mellette ülő, karót nyelt nőt. – Gyöngy! Gyööngy!

Gyöngynek szerencsére hívása érkezett, Doki pedig már el is szivárgott a háttérben, mert elkezdődött a konferenciabeszélgetése Indiával, én meg engedelmesen követtem Mariannt a konyhába.

– Joni egyébként Doki unokaöccse. Lecke egy: tilos rá rosszat mondani. Gyöngy meg tavalyi termés. Igen, így hívatja magát. Te jó ég, mit össze nem szívattuk! Lecke kettő: ne piszkáld Gyöngyöt. – Feltette a kávét főni, majd a kezembe nyomott egy elefántos bögrét. – Agyamra megy. Negatív, de megvan a maga sztorija. Tejjel vagy cukorral kéred, vagy esetleg mindkettővel? Tejszín vagy tejpor nincs. Ez egy ilyen cég. Szeretünk nyersanyagból dolgozni.

Aznapra Mariannt kaptam meg tréneremnek, és megkezdődött a betanításom.

Délután kettő tájékán volt először jelenésem a menedzsernél, Mashud Oyundánál.

Beléptem az irodájába, és azonnal éreztem, hogy kedvelni fogjuk egymást.

Elővillantotta hófehér fogsorát, miközben a szemüvege alól előbukkanó, kávébabszerű szemekkel vizslatott.

– Dorothy? Baby? Mr. Sebastian? PR-translator?

Elvörösödtem.

Ezek szerint mindent tud rólam.

Az a bizarr érzés kerített hatalmába, hogy a főnököm már akkor jól ismert, mielőtt beléptem volna a cég kapuján.

***

Este forgolódtam egy darabig, nemcsak a kemény ágy miatt, hanem furcsa hangokat hallottam Domi lakásából.

Mintha egy nő nyögdécselt volna a falon túl.

Fejemre nyomtam a poritta nagypárnát, amitől aztán rám jött a tüsszögés. Átdörömböltem a falon, de mit sem segített.

– Gusztustalan!

Bekapcsoltam a tévét, és maximum hangerőre tekertem a gorillák párzási szokásairól szóló természetfilmet, hogy elégtételt vegyek.

Kísérjük figyelemmel a gorillák szemtől szembeni párzási szokását, melyet 2008-ban fedeztek fel a Kongói Köztársaságban! Egészen idáig egyedül a törpecsimpánzokra, a bonobókra nézve rendelkeztünk bizonyítékkal, mostanra azonban a gorillák is beléptek a sorba. Íme, a legendás felvétel, amelyen a hím és a nőstény példány szemtől szemben látható!

Negyedóra elteltével hagyták csak abba, ám éjszaka ismét zajra riadtam. Mintha egy mérges darázs dongott volna a szomszédban.

A majmokat már nem használhattam fel ellentámadásra; az elmém nyomasztó, mély rémálomba menekült a külvilág elől.

A sűrű erdőben a biológia-szertár csontváza elől menekültem.

Az ágak sebeket ejtettek a bőrömön.

Mögöttem csontok zörögtek, és egy kakukk is rázendített az egyik fáról.

– Kakukk! Annyi évet élsz, ahányat kakukkolok! Annyi évet, kakukk!

– Hülyeség, hülyeség! – eszméltem. – A madarak nem tudnak beszélni! Az ember nem válik hirtelen csontvázzá!

Egyszer csak hősiesen szembefordultam Samuval, felkaptam egy botot, és azt kiáltottam, megölöm, ha csak egy centivel közelebb jön.

De hogy is üthetnék agyon valamit, ami már halott?

Samu ekkor megadóan hús-vér fiúvá változott, és a halálfej helyett Matyi nézett rám esdeklő tekintettel.

Bizonytalanul kinyújtottam felé a karom.

A mellkasához érve azonban vastag kötésbe ütköztem.

Amikor a kórházban a fehér vasszéken ültem Matyi ágya mellett, elfogott a kíváncsiság, vajon mekkora vágást ejthettek rajta.

Szerettem volna megérinteni a kötést, azzal a hazug tudattal, hátha így feloldozhatom a szenvedés alól.

A szenvedés alól, amit részben én okoztam.

Mégsem nyúltam hozzá.

Talán attól tartottam, félig leeresztett kékes szemhéja hirtelen felpattan, és az öntudatlan rosszulléttől szabálytalanul vándorló szemek vad csillanása méltán kérdezi: te meg már megint mit csinálsz?

Már megint mit csinálsz?

Ijedtemben óriásit zuhantam az ágyról, egyenesen a szőtt kisszőnyegre.

Úgy beütöttem az oldalam, hogy alig bírtam odavonszolni magam a világító telefonomhoz, hogy megnézzem, mennyi az idő.

Az erős fénytől sajgott a szemem, ahogy a nem fogadott hívások között a kijelzőn hivalkodóan felugrott a Balicz Jani név.

Fogalmam sem volt, mi lehet vele; azóta nem adott hírt magáról, amióta Vica betörte az orrát a bárban.

Édesanyjával lakott egy leharcolt önkormányzati lakás hűvös falai között, tíz percre a háztömbünktől, közel a bevásárlóközponthoz és az ipari negyedhez, ezúttal mégis messzebb volt tőlem, mint valaha.

Szinte azonnal el is felejtettem, hogy az imént még Samu elől menekültem, vagy hogy a fővárosban egy vadidegen lakás vadidegen ágyára készülök épp visszamászni kinyúlt pizsamában, amin apró, színes fánkok lebegnek.

A hívás nem ismétlődött meg.

Nyugtáztam, hogy Jani biztosan részeg volt.

Csalódottan visszakászálódtam a paplan alá, és azt kívántam, bárcsak azért csörögne éjszaka a telefonom, mert egy barát kíváncsi, mi van velem.

Kizárt dolog, hűtöttem le magam, és fájó érzés fúródott belém.

Tulajdonképpen már nincsenek is barátaim.

Aznap éjjel csak az éjjelilámpa fényénél mertem visszaaludni.

2

Hétvégén a guruló bőröndömmel iszkoltam, hogy minél előbb hazaérjek.

Harminckét lépésnyire egy posztmodern szobortól, a sarokra, ahol a zöldséges félóránként kiírja, hogy rögtön jövök; ahol éjjelenként denevérek vijjognak és nappal fáradtolaj-szag árad az ablakokból; a panelrengetegbe, ahol azt rebesgetik, egy lány érettségi után pár hónappal kisfiút szült.

A hentes kirakata előtt a szomszéd Vízhányónébe ütköztem, aki épp látványosan felhúzta magát a farhát árán.

Az öreg Vízhányó már rég elhagyta az árnyékvilágot. Kötelezte a neve: negyven éven keresztül tűzoltóként dolgozott, életeket mentett, majd nem sokkal a nyugdíjazása után az okozta a halálát, hogy megbotlott egy meztelencsigán.

Valahányszor nevetni merészeltem ezen az anekdotán, apám rám förmedt, hogy nem tisztelem az időseket, mire azt feleltem, hogy dehogynem, hiszen őket is tisztelem, mire még idegesebb lett.

Özvegy Vízhányóné egy sas reakcióidejével szúrt ki, és a farhátat hanyagolva lecsapott rám.

– Nahát, a Dórika! Hogy van a kis lurkó? Annyit gondolunk rátok! – Már-már riasztó kedvességgel indult meg felém, de már késő volt, hogy úgy tegyek, mintha nem vettem volna észre. – Édesanyád egy igazi földre szállt angyal, hogy így segít neked, annyi mindent megcsinál helyetted! Olyan ritkán látunk téged, de olyan ritkán! – Imádságra tartotta a kezét, és észre sem vette, hogy bőröndöt húzok magam után. – Alszol ilyenkor, édes, drága szívem? Biztosan kimerít a szoptatás, nem könnyű… Ha bármire szükséged van, Dórikám, csak szólj nyugodtan!

Erőtlenül megköszöntem a felajánlkozást, és meg sem álltam az ajtónkig.

Igyekeztem tartani magam, de a szoptatásra tett megjegyzése elevenembe talált.

Marci mindössze néhány hetes lehetett, amikor Klára néni látogatást tett nálunk. Keresztbe vetette a lábait, amely lábak kicsit sem illettek ósdi tölgyfa ebédlőasztalunkhoz és a hozzájuk tartozó székekhez, és akaratlanul is becsempészte az étkezőnkbe a tárgyalások fojtó hangulatát:

– Ha nem bánjátok, odaadnám, amit hoztam a nagylánynak. Szoptatás alatt különösen fontos, hogy rendesen táplálkozzon, ezért rendeltem neki néhány komolyabb vitamint. – Káprázott a szemem a színes üvegcsék láttán. – D-vitamin komplex Angliából, minőségi osztrák A-vitamin a baba látása miatt…

Emlékszem, hogy anyu azonnal a védelmemre kelt:

– Dorka rendesen eszik. Sok zöldséget, halat és főzeléket tömök belé.

– Igen, azt látom. – Klára néni tekintete elidőzött a csípőmön. – Azt azért te is elismered, drágám, hogy a jóltápláltság nem egyenlő a kiegyensúlyozott étrenddel?

Nálam abban a percben érkezett el az igazság pillanata.

– Belőlem aztán sose menne át semmilyen vitamin a gyerekbe! Ugyanis nem tudok szoptatni.

A hír hallatán kis híján leesett a székről. Olyan pillantást vetett rám, mintha a rövid idő alatt, amit együtt töltöttünk, kinőtt volna még egy fejem.

– Hát akkor gyógyszer, gyógyszer és gyógyszer, kislányom!

– Szedtem rá mindenfélét, semmi sem segített. Marci tápszeres baba, inkább azt kérnénk szépen. És pelenkát, mert a tápszer elég hamar ki szokott jönni neki alul.

Ingerülten visszasöpörte a vitaminokat a táskájába, engem meg a látogatása óta gyötört a szégyen.

Vízhányóné megjegyzésére újra a fülemben visszhangzott az ismerős, éles hangszín:

Hát akkor gyógyszer, gyógyszer és gyógyszer, kislányom!

Anya szinte kirobbant a lakásból, és meghatódva magához szorított, miközben édes kicsi lányomnak nevezett, apa pedig a háttérből dörmögött:

– Jól van már, jól van már, seggem közétek! Györgyikém, engedd már be a gyereket. Gyere, Tódor, ne kelljen kérvényt benyújtani! Cipőt le, kézmosás!

Miután engedelmeskedtem, első dolgom volt, hogy a szobámba szaladjak, és kikapjam Marcit a kiságyból. Mintha évek teltek volna el, mióta utoljára láttam.

– Szia, picikém… úgy hiányoztál! – Puha arcát beborítottam puszikkal, hogy esélye se legyen elfelejteni.

Félálomban pislogott, és a hangomat hallva kereste a tekintetem.

Nemcsak azért tartottam őt a legszebb babának, mert én hoztam a világra, hanem mert hónapról hónapra Matyi vonásai, a gyér kis szemöldök ismerős íve és a szív alakú szájacska köszöntek vissza róla.

Ebéd után családilag szétfolytunk a kanapén. Mellettem apa hevert kiütve, a másik oldalamon anya kókadozott, az ölemben pedig Marci épp készült belealudni az etetésbe, miközben a tévében ment a híradó.

Nepálban egy busz a szakadékba fordult, Afrikában kiújult az Ebola, de szerencsére vasárnap napsütéses, igazi tavasz várható.

– Hé, mi van veletek? – A szüleimet elnézve nem bírtam megállni a rosszmájú kuncogást, de azonnal meg is bántam. Pesten többször eltévedtem a metróaluljáróban, és egy pityókás, csokornyakkendős hajléktalan mindenáron el akart énekelni nekem egy dalt az igaz szerelemről, anyuék azonban sokkal elcsigázottabbnak tűntek nálam.

– Öregek vagyunk mi már bohócnak – ásította apa, és átkapcsolt kedvenc sorozatára. – Mondd meg Mártonnak, hogy hagyja aludni a véneket.

– Ötvenegy éves vagy, apa, miféle vénekről beszélsz?

Kinyújtotta zoknis lábát.

– Az én koromban már kevesen csinálnak gyereket. Lumbágó, aranyér, meg mindenféle itisz…

– A legtöbb sztárapuka korodbeli, és hírből sem ismeri az itiszeket.

– Látom, te is engedtél az agymosásnak, kislányom. Ha már ennyire benne vagy a bulvárban, tudhatnád, hogy a legtöbb sztárapuka gyerekére dadus vigyáz.

– Az apuka meg a dadusra – kontráztam, mire témát váltott:

– Legalább ezek a munkatársaid értelmes emberek? Kultúrlények? – Eszembe jutott, ahogy odabent Puma és Jonatán oltogatják egymást. – Feri jelentkezett?

Elhadartam, hogy indulás előtt beszéltem utoljára Matyi apjával telefonon, valamint azt, hogy a nagyobbik fia a szomszéd lakásban lakik.

Anya bávatagon támaszkodott a karfára. Sápadt volt és gondterhelt; Marci születése óta legalább tíz kilót fogyott, és még ötöt, amikor otthagyta az állását miatta, és még talán egyet, amikor kozmetikus barátnője a fülem hallatára azt mondta: „Nézd csak meg, milyen a sors: a kamasz lányod elsőre úgy marad, és meglett nő lesz belőle!”

Arról pedig egészen idáig fogalmuk sem volt, hogy Matyinak valahol a nagyvilágban van egy bátyja.

– Ez is miért van, na, miért? Mert soha nem mondasz el nekünk semmit – vonta le a következtetést apa.

– Az egész család olyan jómódú, ápolt, kellemes külsejű. – Anya ábrándozva átvette tőlem a babát, mert szakszerűen csak ő tudta megbüfiztetni.

– És kellemetlen természetű. – Apa végre a mexikói szappanopera utolsó jelenetére áldozhatta a figyelmét. Kulcsmomentum, gyerekek, kulcsmomentum, szokta mondani ilyenkor, és anyuval rendszerint nevettünk ezen.

– Ne kínozz, Rodrigez! A Guadelupe-i Szűzre mondom: nem láthatlak többé!