Barbara Abel

ANYAI ÖSZTÖN

A mű eredeti címe

Derrière la haine

© 2012 by Fleuve Editions, imprint of Univers Poche, Paris

Hungarian translation © 2025 by Barna Anett

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

BARNA ANETT

ISBN 978-963-452-941-5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ezer köszönet Jean-Paulnak,

aki a világ másik végéből nyújtott értékes segítséget.

Laetitia a legkisebb gond nélkül leparkolt a járda mellé, hátramenetben. Elsőre sikerült. Ettől azonban nem lett jobb a kedve.

– Milo, kapcsold ki a nintendódat, megérkeztünk – mondta gépiesen.

A hátsó ülésen ülő kisfiú le sem vette a tekintetét a játékáról.

A fiatal nő kiszállt a kocsiból, magához vette az irattáskáját, Milo iskolatáskáját és a két bevásárlószatyrot… Szabad keze nem lévén könyökével koppantott az autó ablakára, hogy jelezze, nem fog a gyerekre várni.

– Mozdulj már, Milo, úgy meg vagyok pakolva, mint egy málhás szamár!

– Várj, el kell mentenem!

Laetitia tenyerébe belevágott a szatyor, és a fia nemtörődömsége miatt most végleg elvesztette a türelmét.

– Milo! – szólt rá keményen, mert a parkoláson kívül aznap valahogy semmi sem sikerült neki. – Azonnal kiszállsz a kocsiból, különben egy hétre eltiltalak a nintendótól.

– Jövök már! – fújtatott a fiú, miközben egy pillanatra sem vette le a tekintetét a konzolról. Az ülés szélére csúszott, fél lábbal a járdára lépett, és lomhán kivonszolta magát a kocsiból.

– Becsuknád az ajtót, ha nem túl nagy kérés?!

– Laetitia! – szólt hozzá egy hang, amelytől egy pillanat alatt megdermedt. – Válthatnánk pár szót?

Megfordult. Tiphaine állt előtte, alig pár méterre, melegítőben. Folyt róla a verejték, arca fénylett az edzés során kifejtett erőfeszítéstől, pár hajtincs a homlokára tapadt. Kissé zihálva várta a választ, ami csak nem akart megérkezni, majd tekintetét elfordítva a fiú felé közelített, beletúrt a hajába.

– Minden oké, nagyfiú? – kérdezte kedvesen.

– Szia, Tiphanéni! – válaszolt a gyerek fénylő mosollyal.

Laetitia bosszúsan két nagy lépéssel mellettük termett, határozott mozdulattal megragadta a fia karját, és maga mögé tessékelte.

– Megtiltom, hogy beszélj hozzá! – sziszegte a fogai között.

Tiphaine rezzenéstelen arccal fogadta a támadást.

– Laetitia, kérlek… Beszélhetnénk?

– Milo, menj be a házba! – parancsolta az anyja.

– Anya…

– Azt mondtam, hogy menj be! – utasította a fiát ellentmondást nem tűrő hangon.

Milo hezitált, aztán duzzogva elindult befelé. Amikor már elég távol volt, Laetitia ismét rátámadt Tiphaine-re:

– Figyelmeztetlek, te agybeteg, ha még egyszer meglátlak a fiam közelében, kivájom a szemedet!

– Figyelj ide, Laetitia, ha nem tudod megérteni, hogy én sosem akartam…

– Hallgass! – suttogta csukott szemmel, végtelen nagy dühét érzékeltetve. – Kímélj meg az ócska bocsánatkérésedtől, egy szavadat sem hiszem!

– Nem hiszed?! Hát akkor mit hiszel?

Laetitia jeges tekintettel méregette.

– Nagyon jól tudom, hogy mire készülsz, Tiphaine. De figyelmeztetlek: ha bármi történik Milóval, hívom a zsarukat!

Úgy tűnt, Tiphaine őszintén meglepődött. Kérdőn nézett Laetitiára, mint aki próbálja értelmezni az elhangzottakat. Aztán mintha hirtelen megértette volna, hogy hiába is próbálná meggyőzni. Sóhajtásából kiderült, mennyire fájt neki Laetitia viselkedése:

– Nem tudom, miféle elmebeteg paranoiától szenvedsz, Laetitia, de az biztos, hogy teljesen tévúton jársz. Kérlek, próbálj egy kicsit hinni nekem! És ha nem is az én kedvemért, de legalább Milo kedvéért tedd meg. Mert azzal, amit csinálsz, lassan tönkreteszed…

Ennek hallatán Laetitia gúnyosan felvonta a szemöldökét, szemében pedig a gyűlölet fénye villant, ahogy villám cikázik át a viharos égen.

– Valóban, ha valaki tudja, hogy kell tönkretenni egy gyereket, az te vagy – mondta szinte lágy hangon.

A pofon olyan gyorsan indult, hogy Laetitiának ideje sem volt felkészülni rá. Alighogy kiejtette a „gyerek” szót, Tiphaine keze máris hangos csattantással landolt az arcán. A fiatal nő tágra nyílt szemmel fogadta az ütést. Leejtette a több tonnát nyomó szatyrokat, és kezét döbbenten az arcához emelte.

– Hogy merészeled! – fakadt ki Tiphaine a könnyeit visszatartva, mintha indokolni próbálná a tettét.

A két nő egy pillantás alatt szemtől szemben találta magát egymással, készen arra, hogy összeverekedjenek. És talán éppen ez történt volna, ha egy kiáltás nem vetett volna véget ennek a gyűlölettel teli összecsapásnak.

– Laetitia!

Az egyik házból – éppen abból, amelyikbe pár perccel korábban Milo bement – egy férfi tűnt elő, és indult el feléjük. David azonnal megragadta Laetitiát a vállánál fogva, és védelmezőn elé állt.

– Megpofozott! – visította a nő még sokkos állapotban.

– Bizonyos célozgatások néha sokkal jobban fájnak egy pofonnál – dadogta Tiphaine, aki maga is megrettent attól, amilyen fordulatot vett a találkozás.

David szigorú tekintettel nézett rá, hirtelen nem tudta, mit mondjon, aztán fenyegetőn felemelte az ujját.

– Ezúttal túl messzire mentél, Tiphaine! Feljelentést teszünk.

A nő összezárt fogakkal próbálta elrejteni viharos érzéseit, láthatóan forrt benne a düh. Pár másodpercre volt szüksége ahhoz, hogy úrrá legyen önmagán, aztán zokogását visszafojtva cinikus mosollyal bólintott:

– Ahogy akarod, David. Tudod, a legnagyobb különbség köztünk az, hogy nekem már nincs vesztenivalóm.

Miután összeszedte a járdán szanaszét heverő szatyrokat, David bekísérte Laetitiát a házukba, amelynek az ajtaját indulatosan csukta be maguk mögött. A magára maradt Tiphaine egész testében reszketett, várt még egy kicsit, aztán elindult ő is ugyanazon az úton.

Megállt az ikerház ajtaja előtt, kivette a kulcsát a melegítője zsebéből, és ő is bement az otthonába.

HÉT ÉVVEL KORÁBBAN

1. fejezet

– Egészségünkre!

Három magasra emelt kézben két pohár pezsgő és egy pohár víz ütközött teljes összhangban. Kitörő kacagás, megértő tekintetek, lelkes bólintások és cinkos mosolyok. Aztán David és Sylvain kis kortyokban ízlelgették a torkuk mélyén gyöngyöző pezsgőt. Laetitia pedig letette a poharát, majd erőteljesen gömbölyű hasát simogatta.

– Egy korty alkoholt sem ittál, mióta várandós vagy? – érdeklődött Sylvain.

– Egy kortyot sem! – felelte büszkén Laetitia.

– Az én feleségem egy szent – gúnyolódott kedvesen David. – El se tudod képzelni, hogyan sanyargatja magát, csak hogy a fiunknak már a kezdetek kezdetétől a lehető legjobb életet biztosítsa: semmi alkohol, só és zsiradék, nagyon kevés cukor, párolt zöldségek, gyümölcsök korlátlanul, semmi vörös hús, sok hal, jóga, úszás, klasszikus zene, korán fekvés…

Felsóhajtott. Aztán hozzátette:

– Hat hónapja merő unalom az életünk!

– Nem vagyok szent, csak várandós, nagy különbség – vágott vissza Laetitia, és rácsapott a férje combjára a gúnyos szavak miatt.

– Arról nem is beszélve, hogy állandóan a nevelési elveivel fáraszt… Szerencsétlen gyerek! Én mondom neked, nem csak móka és kacagás lesz az élete!

– Már a neveléséről beszéltek? – csodálkozott Sylvain.

– Jó hogy! – jelentette ki Laetitia a lehető legkomolyabban. – Nem akkor kell elkezdeni gondolkodni a problémák megoldásán, amikor nyakig vagyunk benne.

– És… miről beszéltek?

– Rengeteg dologról: együttműködésről, arról, hogy sose mondjuk egymásnak ellent a gyerek előtt, hogy nincs cukorka hároméves korig, nincs kóla hatéves korig, nincs nintendó tízéves korig…

Sylvain füttyentett egyet ámulatában.

– Szerintem majd gyorsan tudatjuk vele, hogy ha túl kemény az élet nálatok, bármikor jöhet hozzánk!

David az órájára nézett.

– Várhattunk volna a koccintással, míg a kedves párod megérkezik – mondta Sylvainnek. – Mérges lesz ránk.

– Egyáltalán nem. Egyrészt utálja a pezsgőt, másrészt nem akart megváratni minket. Kissé… fáradt mostanában.

– Tényleg, miért bontottunk pezsgőt? – kérdezte Laetitia. – Egy üveg bor is megtette volna.

A kérdés meglepte Sylvaint. Valami elfogadható választ keresve efféléket hebegett-habogott: „hát…”, „mert…”, „értitek…”.

– Nem, nem értem – ellenkezett rögtön Laetitia, akit kifejezetten szórakoztatott a barátjuk zavara.

A zavar bogarat ültetett a fülébe: nem kell feltétlenül keresni az okát, ha valaki egy üveg pezsgőt ajándékoz, ahogy annak sem, ha pezsgőt iszik az ember… Vagyishogy igen! Akkor viszünk egy üveg pezsgőt, amikor jó hírt szeretnénk megosztani!

Laetitia gyanakvóan nézegette Sylvaint, érezte, hogy valami titok lappang a dolog mögött, amelyet feltétlenül le kell lepleznie. Aztán hirtelen megértette.

– Ő is várandós! – kiáltotta, és felállt a fotelből.

– Micsoda? – dadogta Sylvain feszengve.

– Gyereketek lesz? – kiáltott David is ragyogó mosollyal.

– Nem! – tiltakozott Sylvain. – Azaz… Igazából…

A bejárati ajtó csengője mentette meg az elkerülhetetlen leleplezéstől. Laetitia felpattant, és nagy hasával elindult az előszoba felé.

– Gratulálok! – kiáltotta, mielőtt eltűnt volna.

– Ne mondj neki semmit! – könyörgött Sylvain. – Megígértette velem, hogy még nem árulom el nektek a hírt.

Aztán döbbenten David felé fordult:

– Meg fog ölni!

David nevetésben tört ki, és felállt, hogy megölelje a barátját.

– Isten hozott a klubban! Hányadik hónap?

– Harmadik.

Laetitia arca ragyogott a boldogságtól, amikor ajtót nyitott.

– Drágám! – tört ki belőle nagy nevetve. – A gyerekeink együtt nőnek majd fel, ez csodálatos!

Meg se várta Tiphaine reakcióját, azonnal átölelte.

2. fejezet

Később, amikor erről az estéről esett szó, az első dolog, ami David eszébe jutott, az a pillanat tökéletessége volt, az a felhőtlen boldogság, amely a tekintetekből, mozdulatokból, kimondott szavakból áradt. Jövőbeli tervek, ígéretek és nevetések, aztán egyfajta evidencia élmény: családot választani is lehet, nem csak beleszületni, és ő, aki árván, kötődés nélkül nőtt fel, most végre révbe ért. A nevelőcsaládoktól elszakított, intézetekbe hurcolt gyerek nehézkes előrejutása az élet göröngyös útján, a jó és a rossz közti ingatag egyensúly, amelyet százszor elveszített és százszor épphogy megtalált, ami oda vezetett, hogy büntetett előéletűként mindent elölről kezdhetett.

Vissza a start mezőre.

Az ő start mezője Laetitia volt. És a gyerkőc a hasában. Az ő kis porontya. A fiú, akinek mindent megadhat, amit ő sohasem kapott meg, akit kézen fog majd, hogy megmutassa neki a jó utat. Így mondta: „jó utat”, mert számára az „egyenes út” nem létezett, az nem más, mint ámítás, illúzió, amelyet felvillantanak a gyerekek előtt, hogy beálljanak a sorba. Ki ne lógjanak. Ne tűnjenek ki. Menjenek egyenesen, lehajtott fejjel, oldalra ne nézzenek.

Ugyan már!

Az életben semmi sem egyenes. Az élet olyan, mint egy óriási, hepehupás placc, tele akadállyal, kanyarral és kerülő úttal, egyfajta csapdával teli labirintus, amelyben az egyenes vonal nem létezik.

Hogy melyik a legrövidebb út két pont között?

Amelyiket ismerjük.

De bármit teszünk is, bármilyen útvonalat is jelölünk ki, az út végén ugyanazt találjuk.

Ezt gondolta David.

Legalábbis azelőtt, hogy megismerkedett volna Laetitiával.

Azt tette, amit mindenki: azon az egyetlen úton haladt, ami adódott, egy szakadék feletti függőhídon át, támpontok és korlát nélkül. A nélkül a két biztonsági korlát nélkül, amely türelemmel és szeretettel vezette volna a felnőttkor felé.

Így hát elesett.

Előbb kisebb bűncselekményeket követett el. Tizenhárom évesen marihuána, tizenöt évesen kokain, épphogy kamasz, de már indulásra kész a lóvé utáni hajszára csapnivaló tervekkel, rossz társaságban. Aztán ott találja magát a pokoli spirálban. A sikkasztás után jöttek a súlyosabb bűncselekmények: rablás, betöréses lopás, súlyos testi sértés.

Két év javítóintézet.

Amint kikerült onnan, próbált visszamászni a függőhídra, és haladni tovább. David kapaszkodott, amibe tudott, de igazából nem sok mindenbe tudott, néhány kötél nem bírta tovább, nem beszélve a szétrohadt deszkákról. Síkos terület, kisiklás – visszazuhant további négy évre, ezúttal fegyveres rablásért, a börtönbe.

Ez után a második börtönbüntetés után ígérte meg magának, hogy soha többé nem kerül vissza oda. Mikor ismét felevickélt a hídra, elhatározta, hogy kerül, amibe kerül, megy tovább: előbb kúszva-mászva (kínai étteremben mosogatott, hogy ki tudja fizetni a lakbért a havi háromszáz eurós cselédszobáért, ahol víz és fűtés nem volt, vécé a folyosón, csótányok a falon). Aztán térdelve (buszsofőrként dolgozott, egy másik, tágasabb cselédszobában lakott, ahol már volt víz és fűtés, vécé továbbra sem, viszont csótány sem). Aztán lassanként felállt, minden lépésnél kipróbálta az egyensúlyérzékét, egyik láb a másik után, minden erőlködés nélkül. Pár évbe belekerült.

Huszonhét évesen kórházban takarított, és fürdőszobás garzonlakást bérelt.

Itt keresztezte Laetitia útját. Mármint a kórházban, nem pedig a garzonlakásban, és nem is a fürdőszobában.

Ami a lány útját illeti, az inkább hasonlított egy sima, aszfaltos, idilli tájban kanyargó országútra, ahol csupa zöld minden, gyümölcsfák teremnek az út mentén, amely egy-két dombra is felkaptat, és távolabb rétek, mezők húzódnak, ameddig csak a szem ellát. A tekintetet szabadjára engedő látóhatár. Míg az ő két biztonsági korlátjába bele nem hajt egy teherautó.

Éjjel történt, mégpedig azon az éjjelen, amelyik elhagyja a vasárnapot, és a hétfőbe vezet. És ha már vezetést említettünk, éppen erről volt szó. A szülei a barátaikkal töltött este után tartottak hazafelé, nem is túl későn, valamivel éjfél előtt… Egészen pontosan egy országúton. Esett az eső, noha ennek nincs nagy jelentősége… Ahogy egyébként magának a történetnek sincs, annyi efféle balesetről hallani, és ők is csak rossz helyen jártak rosszkor, és áldozatául estek annak, amit később Laetitia „három k”-nak hívott: kereszteződés, kamion, karambol.

Az anyja a helyszínen meghalt. Az autó kisodródott, a nő kirepült a szélvédőn, teste az út menti szántón landolt. Ott érte a halál, szinte azonnal. Az apja egy héttel élte túl. Azt az egy hetet, amíg élet-halál között lebegett, Laetitia az ágya mellett töltötte, csak ritkán hagyta el a szobát, pár órára hazament aludni, zuhanyozni, átöltözni.

És Daviddal találkozni.

David, amint meglátta, abban a pillanatban, amikor ránézett, rögtön beleszeretett: Laetitia ott ült a folyosón, amíg az apja a műtőasztalon feküdt, és a fiatal nőt fájdalomtól elgyötört arca, sírástól kipirosodott szeme és a sok fújástól megduzzadt orra ellenére bájosnak és megindítónak találta, valamint ellenállhatatlan vágyat érzett arra, hogy a kezét felé nyújtsa, és átsegítse ezen a megpróbáltatáson, s ha kell, elkísérje a gyász útján.

Laetitia életében ezután különös időszak következett. A szülei elvesztése miatti mérhetetlen fájdalom könyörtelen küzdelmet hozott magával a legmámorítóbb érzelemmel szemben: az őrült szerelemmel. Egyke lévén ott találta magát család nélkül, leszámítva egy távoli nagybácsit és két unokatestvért, akikkel kislánykora óta nem találkozott, így hát úgy ragadta meg David kezét, ahogy egy mentőövet ragad meg az ember az óceán kellős közepén. Eleinte nem nagyon tudta, hová vezet mindez: egyrészt bűntudat mardosta a férfi iránt érzett vágy miatt, akivel haldokló apja ágya mellett találkozott, amiatt, hogy rá gondolt, amikor a szüleit kellett volna siratnia, és felhagyni a nevetéssel, az álmodozással… Haragudnia kellett volna rá, mert meg akarta akadályozni a szenvedését, és utálni őt azért, ami valójában annyira jót tett neki.

Zsákutca, egyirányú utca, kitérő, rossz irány – így tébláboltak, míg el nem határozták, hogy továbblépnek, és megpróbálnak együtt menni az úton.

Tizennyolc hónappal később beköltöztek Laetitia szüleinek a házába, ahol a nő a gyerekkorát töltötte, amelyet sem eladni, sem kiadni nem bírt. Elképzelhetetlen volt számára a gondolat, hogy idegenek éljenek ezek között a falak között, ahol a család élete zajlott, ahová a legtöbb emléke kötődött. És mivel már nem volt családja, ahogy Davidnak sem, úgy döntöttek, családot alapítanak. A sajátjukat.

David erősen hitt ebben az új kezdetben. Jó úton jártak, minden ment, mint a karikacsapás, együtt hegyeket mozgatnak majd meg, kéz a kézben járnak, és csodás utazásban lesz részük. Hosszú idő óta először, David bizalommal tekintett a jövőbe, csak egy apró részletet hagyott figyelmen kívül: bármit tesz is az ember, bármerre is jelöli ki az útját, az út végén mindig ugyanaz vár.

3. fejezet

David és Laetitia Brunelle hamarosan megismerkedtek Tiphaine és Sylvain Geniot-val. Nagyjából egyidősek, laza harmincasok és szomszédok voltak, kertjeiket csupán egy sövény választotta el egymástól. David hamar észrevette, hogy Sylvain King Crimsont, Pink Floydot és Archive-ot hallgat, akiket ő is kedvelt, Laetitia pedig egy este kimentette Tiphaine-t egy gasztronómiai katasztrófából, amikor ez utóbbinak elfogyott az olívaolaja. Kölcsönadott hát egy üveg „hidegen sajtolt” olívaolajat, amelyet Tiphaine másnap vissza is vitt. Laetitia egy csésze kávéval kínálta, Tiphaine elfogadta, és ezzel új reggeli szokást vezettek be, amelyről azután a világon semmiért le nem mondtak volna.

A két pár néhány héten át így ismerkedett előbb óvatosan, később bátrabban. Aztán barátok lettek.

Házaik egyformák voltak, nemcsak kívülről, de a belső kialakításukban is: az utcáról nézve mindkettőnek fehér homlokzata volt, a homlokzaton faajtó, egy nagy ablak a földszinten és két keskenyebb az emeleten, ferde tetővel. Rajta manzárdablakok és kémény, amely mindkettejüknél használaton kívül állt. Mindkét ház mögé nagy teraszt építettek, amely egy hosszúkás, csaknem húsz méter hosszú kertre nyílt. Brunelle-éké egyszerűen csak fűvel volt bevetve, amelyet David időnként levágott. A Geniot házaspár kertje viszont nagy gonddal és jó ízléssel kialakított, ápolt kert volt Tiphaine-nek köszönhetően, aki kertészként a város faiskolájában dolgozott: virágágyások, fűszer- és kúszónövények, bokrok és cserjék díszítették a telket, színük és illatuk minden évszakban élményt nyújtott. A kert végében még egy kis veteményest is kialakítottak, amellyel Tiphaine zavartalanul és álszerénység nélkül büszkélkedett.

Néhány hónap elteltével a két pár valósággal elválaszthatatlanná vált. Barátságukat a szomszédság még teljesebbé tette, és ezt mind kellően értékelték. A találkozáshoz nem kellett különösebb erőfeszítést tenni: lehetett az pár perc a kapuban, vagy akár egy egész este vacsorával, iszogatással és nevetéssel, véleménycserével, zenehallgatással és világmegváltással…

Amikor aztán Laetitia és Tiphaine három hónap különbséggel teherbe esett, boldogságuk kiteljesedett.

Milo Brunelle egy keddi napon, késő délután sírt fel először, ami heves érzelmi áradatot zúdított szülei szívére és életére. Tiphaine és Sylvain már másnap átmentek megnézni a kisbabát. Laetitia a barátnője felé nyújtotta a kisfiát, aki óvatosan a kezébe vette…

– Ó, milyen pici!

Aztán gyengéden a hasához emelte. Az anyja hasában kényelmesen kuporgó, három hónappal fiatalabb magzat azonnal mocorogni kezdett Milo közelében, mintha máris kommunikálni szeretne a barátjával, aki nem sokkal később még egy testvérnél is többet jelent majd számára.

Aztán megérkezett Maxime Geniot. Reggel, tizenhárom órás vajúdás után. Éles fájdalom járta át anyja testét keresztül-kasul; haszontalan, a kínt nem csökkentő sikolyok, másodpercenként erősödő fájások kísérték.

– Nem bírom, csináljanak valamit, hogy vége legyen, könyörgöm! – Aztán jött a folyamatos ígérgetés, hogy most már tényleg nem lesz több, ez az utolsó…

Hajnaltájt megszületett a gyerek. Az anya elhallgatott, az apa is, kissé magukhoz tértek, tekintetük a gyerekre szegeződött, meghatódva, beteljesülten, boldogan.

Kimerítő nap volt. A fiatal szülők mindkét családja izgatottan várta, hogy elsőként csodálhassák meg az újszülöttet, rohantak az apa telefonhívása után: szülők, testvérek, azok párjai és gyerekei, mindenki az anya körül sürgölődött-forgolódott, hogy tanácsokkal, megjegyzésekkel és dicséretekkel halmozzák el.

David és Laetitia diszkrétebben viselkedett. Telefonon érdeklődtek Tiphaine állapotáról, csak aztán, másnap mertek csupán belépni a kicsiny szobába, és a babáról áradozni.

Igazi barátok voltak.

És nemrégiben ők is ugyanezen mentek keresztül.

Aznap este, míg a két nő babázott, az egyik még a szülészeten, a másik otthon, David elvitte Sylvaint kocsmatúrára. Koccintottak Maxime-ra, aztán Milóra, a feleségeikre, a barátságukra, a jövőre, és ha már egyszer… az egész világra, az elkövetkező szép napokra, a csodás apákra, akikké kétségtelenül válni fognak… Sokat ittak, sokáig ittak, és legalább annyit beszélgettek.

Vajon az alkohol, a fáradtság, az érzelmi megrázkódtatás volt-e az oka? A mindettől részeg Sylvain végül elég sok mindenről beszélt Davidnak: párkapcsolatról, családról, gyereknevelésről, arról, hogyan csinálná Maxime-mal, óriási jelentőséget tulajdonítva az apa szerepének. Ő majd igazán jelen lesz, figyelmes, törődő, megértő, jóindulatú, nem úgy, mint a saját apja, aki ugyan mindig ott volt, de mindig zsörtölődött minden miatt: a kölykök, a zaj, a zene, a gyorsétterem, a videójátékok, a haverok miatt – egyszóval az élet miatt! Egyszerűen siralmasan teljesített, legalábbis az élet és a kommunikáció terén. Képtelen arra, hogy ne kritizáljon bármit is. Mert ugyebár minden jobb volt azelőtt. Az ő idejében.

– Az ő ideje ugyanolyan volt, mint a miénk ma, csak unalmasabb! – kiáltotta Sylvain, bár a nyelve már nehezebben forgott.

– És ma jó viszonyban vagy az apáddal? – érdeklődött David, akit érzékenyen érintett a téma a saját szülei miatt, akikre sokat gondolt főleg Milo születése óta, szembesülve azzal, milyen sebezhető, törékeny és kiszolgáltatott egy kisgyerek.

És a kínzó kérdés, amelyet még gyerekként tett fel magának, most nem hagyta nyugodni, amióta apa lett: hogy hagyhatja el bárki a gyerekét?

Sylvain, aki nem vette észre barátja érintettségét, a semmibe bámulva vállat vont.

– Meggyászoltam az apa-fiú szövetséget, ahogy ő is a tökéletes fiút. Beérjük azzal, amink van. És nem panaszkodunk.

David elgondolkodva bólintott. Ő is azt tűzte ki célul, hogy a legjobb apa legyen, bár Sylvainnel ellentétben neki nem volt összehasonlítási pontja.

A két férfi egy ideig hallgatott. Aztán észrevették, hogy mindketten sötét gondolatokba merültek, David újabb kört fizetett, és témát váltott:

– Hogy ismerkedtetek meg Tiphaine-nel? Mindig olyan titokzatosak vagytok ezzel a témával kapcsolatban…

A kérdés meglepte Sylvaint. Pár pillanatig úgy nézett a hirtelen zavarba jött Davidra, mintha illetlennek tartaná a kíváncsiskodását.

– Ez egy csúnya történet – suttogta végül.

– Micsoda?!

David azt hitte, rosszul hall. Nevetni kezdett, egyszerre döbbenten és kíváncsian, aztán hosszan a szemébe nézett, remélvén, leleplezi, hogy tréfál.

Sylvain sötét tekintettel szorongatta a poharát, és mereven bámult a vörösbor mélyére, mintha egy tragédiát fedezne fel benne.

– Hagyjuk! – mondta végül mogorván.

David nem erőltette a dolgot. Egyrészt rettentően kíváncsivá tette a barátja különös reakciója, másrészt egyfajta zavar alakult ki kettejük között – végül a hallgatás mellett döntött. Az alkohol kitágította az időt, furcsa hangulat lengte körbe őket: kínos csend állt be, értetlenség. Sylvain meg se nyikkant. David egyre kényelmetlenebbül érezte magát, az óráját nézte.

– Hajnali három óra! Jobb lesz hazamenni…

Nagy nehezen feltápászkodott a székéből, kissé elvesztette az egyensúlyát, aztán némileg összeszedte magát a szék karfájára támaszkodva. Felkapta róla a kabátját, és elkezdte felvenni.

– Öt évvel ezelőtt történt – mormogta Sylvain, aki még mindig mozdulatlanul ült. – Abban az időben Tiphaine egy gyógyszertárban dolgozott.

– Hogy?

David mozdulatlanná vált, nehezére esett figyelni. Sylvain bánatos szemekkel nézett rá, merev arccal, összeszorított ajkakkal.

David szép lassan visszaült.

4. fejezet

– A legjobb barátomat Stéphane-nak hívták. Stéphane Legendre. Gyerekkorunk óta ismertük egymást, mondhatni együtt nőttünk fel, mint két testvér; életre-halálra szóló barátság kötött össze minket. Stéphane kiváló eredménnyel végezte el az orvosi tanulmányait, és éppen elkezdett háziorvosként praktizálni. Magabiztos, kissé öntelt, elég jóképű fickó volt, az a típus, akinek nincsenek kétségei, és főleg nem a saját vonzerejével kapcsolatban… Egy bunkó, de a haverom volt. Egy nap, késő délután, magából kikelve hívott fel. Három nappal azelőtt az egyik páciensének egy olyan gyógyszert írt fel, amelynek az egyik összetevője ártalmas a várandós nők számára. Márpedig a páciense az volt, nagyjából három hónapos. De ő elfelejtett erre rákérdezni. A nőnek eszébe sem jutott ezen aggódni, vakon bízott az orvosában: ha ezt a gyógyszert írta fel, ezt kell bevenni. Két nappal később, azaz a barátom telefonhívása előtti napon, a nő elvesztette a babát. A nőgyógyásza azonnal rájött, hogy a vetélést a gyógyszer okozta, és felkereste Stéphane-t, aki a meglepetéstől és a pániktól letagadta a felírt adagolást, mondván, hogy az előírt dózis veszélytelen volt a magzat számára. Elszabadultak az indulatok, fenyegetések röpködtek: perindítás, kártérítés és a többi cécó. Most rakta le, abban a pillanatban, mondta, és én éreztem, hogy kimegy alóla a talaj, már látta, hogy foglalkozás körében elkövetett súlyos vétek miatt elítélik, komoly kártérítésre kényszerül, eltiltják az orvosi pályától, és akár börtönbe is kerülhet…

Sylvain pár perc szünetet tartott, az alsó ajkába harapott, majd folytatta:

– Azt magyarázta, hogy az egyetlen vétke nem más, mint az orvosi recept. És én hülye erre azt kérdeztem tőle: „Azaz ha nincs recept, akkor nincs bizonyíték?” Megerősítette. Egyszerű az egész. Nem kell hozzá más, mint visszaszerezni, és kicserélni egy másikkal, amelyiken a szükséges dózis szerepel. Nem kell hozzá más… Mondani könnyebb, mint megtenni! És a másolat? Stéphane biztosított róla, hogy megoldja. A páciens címével megtaláltuk azokat a gyógyszertárakat, ahol a gyógyszert vehette. Két ilyen volt. Elmentem az elsőbe, abba, amelyik a legközelebb volt a nő lakásához. Nem nagyon tudtam, mit is fogok csinálni, szorított az idő, arra gondoltam, hogy ha a recept az egyetlen bizonyíték Stéphane bűnére, nagy eséllyel az egész ügy ezen áll vagy bukik. Az is lehet, hogy már túl késő… Végül úgy döntöttem, improvizálok. A soromra várva, feltérképeztem a terepet, megfigyeltem a patikusnőt, mit és hogyan csinál. És hát láttam, hogy az előttem lévő ügyfél receptjét elveszi, és beteszi egy fiókba. Aztán rám került a sor. Kitaláltam hirtelen, hogy fáj a torkom, a véleményét kértem, azt tanácsolta, menjek orvoshoz, nevettem, és megosztottam vele az orvosokkal szembeni kételyeimet. „Mind sarlatán, elmegy hozzájuk az ember egy torokfájással, és prosztatarákot diagnosztizálnak!” A nő nevetett, és én megállapítottam, hogy milyen szép, amikor nevet… Végül adott egy toroksprét, fizettem, és eljöttem.

Sylvain felsóhajtott, vállat vont, és folytatta:

– Nem sokkal később záróra volt. Mindent egy lapra tettem fel: visszamentem a patikába, mondtam neki, hogy a torkom máris jobban van, köszönöm, és szeretném meghívni egy italra a bárba, ide, a szomszédba. Nevetett, vacillált, én erősködtem: „csak egy ital”, azt tanácsolta, igyak egy haverommal, nevettem, a haverokkal szembeni gyanakvásomról beszéltem neki, „csak kihasználják az embert, meghívom őket egy italra, aztán vacsorát rendelnek”, ezen még jobban nevetett, én meg arra gondoltam, hogy tényleg nagyon szép, amikor nevet.

Csend. Megbánás. Vagy talán lelkifurdalás.

David követelte a folytatást:

– Meg tudtad szerezni a vényt?

Sylvain bólintott.

– Amíg átöltözött, és elment a holmijáért az üzlet hátsó részébe. Előtte odaszólt: „Csak egy perc az egész…” Minden nagyon gyorsan történt, nem gondolkodtam, bementem a pult mögé, és feltúrtam a fiókot. Emlékszem, hogy gondolatban számoltam a lepergő másodperceket, hatvanra be kellett fejeznem. Hatvannál abbahagytam. Túl nagy kockázattal járt. Aztán meg egyáltalán nem volt biztos, hogy ez a jó patika, de szerencsém volt. Elég gyorsan megtaláltam, dátum szerint voltak csoportosítva, és rögtön meg is ismertem Stéphane írását. Nálam volt a másik recept, az, amelyiket Stéphane-nak ki kellett volna állítania. Még arra is volt lélekjelenlétem, hogy rányomtam a pulton lévő, a kassza mellé helyezett patikai pecsétet. Kicseréltem, elpakoltam, mintha mi sem történt volna… Közben Stéphane elment a pácienshez, hogy beszéljen vele, és hogy megpróbálja megérteni, mi is történt valójában… És persze hogy kicserélje a másolatot. A szerencsétlen nő kissé gyanakodott, de Stéphane mindent bevetett, a nő végül lépre ment. Amikor eljött a nőtől, gyakorlatilag nem létezett ellene szóló bizonyíték.

– És aztán?

Sylvain ismét szünetet tartott. Érezhetően rossz volt a lelkiismerete. A kimondandó szavak öt évvel korábbi eseményt elevenítettek fel, de még így is olyan pusztítónak hatottak, mint egy erős méreg.

– A gyógyszerésznőt ítélték el végül foglalkozás körében elkövetett veszélyeztetésért. Az új receptnek köszönhetően ártatlannak nyilvánították Stéphane-t, hiszen a rajta szereplő adagolás nem felelt meg annak a gyógyszernek, amit a nőnek a patikában adtak. A gond csak az volt, hogy én továbbra is találkoztam a patikusnővel. Egyre jobban megtetszett, szerelmes lettem. Tényleg szerelmes. Ördögi körbe kerültem. Az elején nem gondoltam bele, milyen következményekkel jár majd rá nézve, amit tettem, és amikor felfogtam, hogy rettenetes helyzetbe hoztam őt, próbáltam nyomást gyakorolni Stéphane-ra, hogy vállalja a felelősséget. Nyilván az a bunkó nem óhajtott besározódni. Fenyegettem, hogy mindent bevallok, amivel én is belekeveredtem volna az ügybe, és komolyan mondom, egyáltalán nem érdekelt. Kész voltam rá, hogy megfizessek a vétkemért. De azt is tudtam, hogy akkor a nőt elveszítem. Erre gondolni se bírtam. Életem szerelme volt ez a nő. És ahogy múlt az idő, egyre inkább képtelen voltam bevallani neki, hogy mit tettem.

Fojtogatták az érzelmek, amit az alkohol hatása csak tovább erősített, aztán elhallgatott.

– Mi történt? – kérdezte David lágy hangon, barátja vállára téve a kezét.

Sylvain kis várakozás után válaszolt csak:

– Ahogy mondtam, elítélték foglalkozás körében elkövetett veszélyeztetésért, kártérítést kellett fizetnie a páciensnek, és visszavonták a diplomáját. Tulajdonképpen mindent elveszített.

– És te mit csináltál?

– Vele maradtam, és segítettem neki elviselni a megpróbáltatást. Először pénzt adtam neki kölcsön, hogy ki tudja fizetni a kártérítést, aztán nem hagytam, hogy megadja. Összeköltöztünk, elvégzett egy tanfolyamot, kertész lett, telt-múlt az idő, sikerült kimásznia a gödörből, másik városba költöztünk, és itt kötöttünk ki. Azt hiszem, az a legrosszabb az egészben, hogy határtalanul hálás nekem. Néha azt mondja, hogy ez az egész história, a per, természetesen nagyon kemény volt, a bűntudat, és az, hogy igazából nem érti, mi történt, de összességében sokkal jobban élvezi a mostani életét, mint az előzőt, úgyhogy…

Sylvain újra abbahagyta, próbálta visszatartani a torkát szorító zokogást…

– Annyi biztos, hogy tartozom neki – tette hozzá, miután visszaszerezte a kontrollt az érzelmei felett. – Méghozzá egy olyan adóssággal, amit soha nem fogok tudni törleszteni. Akármit is tennék. Bármit kérhet. Bármit.

David szomorúan mosolygott.

– És a haverod, Stéphane? – kérdezte.

Sylvain a fejét rázva válaszolt:

– Minden kapcsolatot megszakítottunk egymással. Miközben mindketten a kezünkben tartjuk a másik sorsát. Tönkreteheti az életemet, ahogy én is az övét. Pusztító ellenségek lettünk egymás számára.

– És Tiphaine? Még mindig nem tud semmit?

– Azért vagyunk együtt, mert nem tud semmit.

– Biztos vagy benne, hogy elhagyna, ha tudná?

Sylvain szenvedéssel teli tekintettel nézett David szemébe.

– Biztos vagyok benne, hogy elhagyna, és megtiltaná, hogy lássam a fiamat, hátralévő életében pedig megpróbálná tönkretenni az enyémet.

David arcrándítása arra utalt, hogy túlzónak találja a barátja félelmeit. Sylvain ádázul támadt rá:

– Miért, te ugyan mit tennél az ő helyében?

Válaszul David belekezdett egy gondolatmenetbe, ami elég gyorsan ugyanahhoz a következtetéshez vezetett, vagy legalábbis hasonló következményekhez. Sylvain egyáltalán nem volt elégedett a válasszal, sőt ettől a hallgatólagos beleegyezéstől mély reménytelenségbe merült.

Ezúttal mindketten elhallgattak.

Míg David teljesen kijózanodott barátja történetét hallgatva, Sylvain vele ellentétben láthatóan teljesen belesüllyedt az alkohol okozta kínlódásba. David ennek tudatában úgy döntött, hogy véget vet ennek a fájdalmas feltárulkozással töltött estének. Miután felkeltek az asztaltól, megragadta a barátját a derekánál, karját átvetette a vállán, és így kísérte az autóig.

Amikor már az autóban ültek, és a biztonsági öveket is becsatolták, David törte meg a csendet, nem titkolván neheztelését.

– Miért mesélted el nekem mindezt?

Sylvain vállat vont, mintha nem érintené a dolog.

– Talán meg akartam kockáztatni, hogy egyszer valaki mástól tudja meg… Én már próbáltam neki megmondani, de sosem sikerült.

David indulatos lett. Betette a kulcsot az indítóba, és Sylvain felé fordult.

– Sajnálom, öregem, de rám ne számíts, nem szeretnék belekeveredni ebbe az ügybe. Ha akarod, hogy tudja, neked kell elmondanod!

Ennek a furcsa, boldog-szomorú estének a másnapján, mikor David épp munkába készült, Sylvain szólította meg a küszöbön állva:

– Van időd egy kávéra?

David hezitált, ránézett az órájára, végül bement a szomszéd házba. Csak akkor tértek rá a tárgyra, miután asztalhoz ültek:

– Csak bocsánatot akartam kérni a tegnap este miatt – kezdett bele Sylvain. – Én… részeg voltam, nem fogtam fel, milyen kínos helyzetbe hozlak ezzel az egész történettel…

– Hagyd a csudába! – nyugtatta David megértő mosollyal. – Sokat ittunk. Túl sokat. Meghülyül az ember, ha iszik.

– Nem csak akkor, ha iszik – dünnyögte Sylvain.

David cinkos mosollyal reagált.

– Amit a kocsiban mondtam… – folytatta Sylvain erőteljesebb hangon. – Kérlek… Felejtsd el…

– Miről beszélsz?

– Ígérd meg, hogy soha semmit nem árulsz el neki! Maradjon ez köztük. Nem tudom, miért meséltem el neked ezt az egészet, valószínűleg Maxime születése hozta a felszínre, és az alkohol rásegített. Szükségem volt rá, hogy valakinek elmondjam, ami a szívemet nyomja… Le se hunytam a szemem az éjjel…

– Mondtam, hogy egyáltalán nem szándékozom ebbe belekeveredni – szakította félbe David. – Barátok vagyunk, nem?

Sylvain megkönnyebbülten nevetett.

– Hát éppen ez az, volt már egy barátom, akivel nem jól sültek el a dolgok…

– Ide figyelj, Sylvain! Bevallom, jobb lett volna, ha nem tudok róla. De már késő. Egy szót se többet erről, rendben?

Sylvain bólintott.

– És Laetitia? – érdeklődött tovább.

– Hogyhogy Laetitia?

– Neki…

– Nyilván nem!

– Kösz.

EGÉSZSÉGÜGYI KISKÖNYV

6-7 hónap

Gyermeke átteszi a játékot egyik kezéből a másikba:

4,5 hónap.

Gyermeke próbál felülni, támogatással. Hány hónapos kora óta?

5 hónap.

Elfordítja-e a fejét, ha zajt hall?

Igen.

Ha a gyermek fáradt, jelzi. Melyek a fáradtság jelei a gyermekénél?

M. sokat izeg-mozog, és sír a legkisebb ellenállás esetén.

M. 6 hónaposan került bölcsődébe. Kezdődő megfázás tünetei, időnként kissé köhög.

Az orvos megjegyzése:

Súly: 9 kg 580 g. Magasság: 74,5 cm.

Torokfertőzés: mikonazolgél használata 4×/nap étkezés után.

Enyhe megfázás: ágy fejvégi részének megemelése, alapos orröblítés tengervizes oldattal, orrcsepp használata, 1 csepp mindkét orrlyukba 3×/nap, legfeljebb 5 napig.