Botházi Mária

Fűnyíró
a tündérkertben

– részlet –

Botházi Mária: Fűnyíró a tündérkertben

Az elektronikus verzió megjelenését a Librológus Kulturális Egyesület támogatta

Szerkesztette: Balázs Imre József

© Botházi Mária, 2022
© Főtér.ro, 2022
© Koinónia, 2022

Elektronikus kiadás

ISBN 978 973 165 278 8

A Koinónia Könyvkiadó tagja
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének,
a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének
és a Romániai Magyar Könyves Céhnek

Miért is maradtunk mi itthon?

Ne hülyéskedj,
mi erdélyi magyarok vagyunk!

Eléggé sok magyar ember szerint magyar embernek lenni nehéz dolog. Csak kicsit ki kell nyitni az internetet, s mindjárt látszik, hogy sok mindenkinek rossz a világon, de a legrosszabb valahogy mégiscsak a magyar embereknek. Néha elég szomorú dolog is kinyitni a magyar internetet emiatt.

Ilyenkor Kovácsék általában kicsit legyintenek magukban, mert szerintük még nehezebb dolog erdélyi magyar embernek lenni, mint egyszerűen csak magyar embernek. Bár ez valahogy olyan természetes. Hogy nehéz. Talán ezért nem is búslakodik annyit az erdélyi magyar ember, gondolja Kovács, mint az egyszerű magyar ember. Mert tudja, hogy ez az élet rendje, hogy aki erdélyi magyar, annak alapból nagyon nehéz. De már olyan régen az, hogy ahhoz teljesen hozzá kellett szokni. Ez a nehézség is hagyomány már, azt lehet mondani.

Az erdélyi magyar ember rendszerint nem csodálkozik azon, hogy nem jól alakulnak a dolgok, mert ugye, sosem alakultak jól. Vagy ha igen, akkor rövid ideig, s közben félni kellett, hogy jön a rossz. Olyan volt a jó, hogy benne volt a rossz. Úgyhogy mit tehetett volna az erdélyi magyar ember, megtanult együtt élni azzal, hogy a rossz is szinte olyan, mint a jó, csak egy kicsit rosszabb. Ezért az erdélyi magyar ember inkább olyankor csodálkozik, ha jól alakulnak a dolgok, kicsit meg is ijed, keresi, hogy hol van a turpisság. Nehezen szokja, ha valami megy, mint a karikacsapás. Az valahogy nem normális. Jól megkínlódni valamiért, nagy nehezen megoldani valamit, na, az természetes. De például egyből megkapni egy adóhatósági igazolást vagy felszerelhetni egy kétnyelvű táblát, hát az nagyon gyanús.

Mondják is Kovácsék, miközben kínlódnak valamivel, hogy hát micsináljunk, ilyen ez, mi erdélyi magyarok vagyunk. Persze tudják, hogy amikor két erdélyi magyar megbeszéli, hogy mit lehessen tenni, mi erdélyi magyarok vagyunk, az rendszerint már eléggé végállapot, azt jelenti, hogy semmi mást nem lehet tenni, mint büszkén elfogadni a megmásíthatatlant. Egyébként ritkán beszélnek meg ilyesmit egymás közt az erdélyi magyar emberek hétköznapokon, talán mert a dolog azért érzelmi húrokat pendít, és hát ki akarna érzelmeket kifejezni, mondjuk kedden délelőtt. Politikusok, újságírók persze keddenként is megpendítik a magyarság húrjait, de ez náluk amolyan munkaköri dolog.

Kovácsék inkább csak ünnepnapokon gondolnak hovatartozásukra, vagy olyankor, amikor valamiféle áldozatot kell hozni, vagy az élet olyan dolgaira kell magyarázatot találni, amik nehezen magyarázhatók. Tudni kell azt is, hogy Kovácséknak a nemzeti ünnepnapok is igen nehezek, általában nagyon hideg van, esik valami apró szemű eső, és közben egy közszereplő arról mond beszédet, hogy sötét a lét. És gyakran még a munkából is el kell lóg kérezni ezért a kis nemzeti jellegű szenvedésért, mert az ilyen ünnep az erdélyi embereknek általában nem szabadnap. De hát túl könnyű dolog is szabadnapon ünnepelni, elpuhul tőle az ember.

Szóval Kovácsék tudják, hogy vannak az életnek olyan helyzetei, amikor nem kell mást mondani vigasztalólag, mintegy magyarázatként valami mardosó kérdésre, csak annyit: hát, így van ez, mert mi erdélyi magyarok vagyunk. Ez a mondat egészen sokrétű kérdéskört válaszol meg egy erdélyi élet során, kisgyerekkortól kezdve az öregségig. És persze általában valamiféle nehézség elfogadására biztat. Ha Kovácsék gyermeke azt kérdi, miért nem érti, mit kérdez a néni a vonaton, miért kell tovább ülnie az iskolában, miért kell népviseletben ballagnia, a válasz általában csupán annyi:

– Azért, fiam, mert mi erdélyi magyarok vagyunk.

Miért sütünk rántott húst kirándulás előtt, pedig elcsigázott a pakolás? Miért spóroljuk az olajat és a tojást? Miért eszünk még mindig kenyeret a paszulyleveshez? Miért élünk négyen negyven négyzetméteren? Miért mondjuk mindig blokknak a tömbházat? Miért maradtunk mégis itthon? Miért szavazunk mindig arra a pártra? És persze hosszan lehetne még folytatni a kínzó kérdések sorát, melyekre általában egyetlen válasz tűnik bizonyosnak: azért, mert mi… mi vagyunk.

Persze lehet a dolognak vicces felhangja is, például Kovácsék alsó szomszédjában, aki magyartanár, néha felmerül a kérdés: miért nem fizetnek kulturális vagy közösségi munkájáért, pedig kidolgozta a lelkét is? Ilyenkor Kovács mindig bajtársiasan, megnyugtatóan válaszol: – Ne hülyéskedj, mi erdélyi magyarok vagyunk!

Az tehát, hogy erdélyi magyar, az egyben azt is jelenti, hogy nehéz. Így tehát a dolog természetes, nem szorul további magyarázatra. Ezt gyerekkora óta tudja az erdélyi magyar ember, hogy nekünk nehéz, mert né, mi erdélyi magyarok vagyunk. De azt is tudja, hogy közben ezt úgy kell értelmezni, hogy ez mégis jó. És tényleg nehéz, és tényleg jó. Ez egészen különös, egyébként.

Miért is maradtunk mi itthon?

Az erdélyi élet igen nagy kettőssége: maradjunk itthon (hivatalos életrecept), de jobb, ha kivándorlunk (nem hivatalos életrecept). Kovács szerint az ideális erdélyi élet talán az lenne, ha úgy lehetne itthon maradni, hogy közben ki lehetne vándorolni, meg lehetne így egészen nyugodni.

Mert egyébként ott kísért a kérdés élethosszig: miért is maradtunk mi itthon? (Ezt a kérdést Kovács néha kicsit keményebb szavakkal tarkítja.) Vagy ha bennük nem is kísért, kísért a környezetben: az ismerősökben, a szomszédokban, a rokonságban, akik időről időre fel is vetik. Vagy csak érzékeltetik, mint Kováccsal: Erdős Palikának hogy bejött az élet odakinn.

Miközben Kovács idehaza… hát, arról jobb nem is beszélni. Pedig mennyivel balfékebb fiú volt Palika, istenem, két számot nem tudott összeadni, maszatos volt állandóan, köszönni sem köszönt, csak nézett maga elé bambán, s imbolygott a kitérdesedett tréningnadrágjában, mindig megkergették a román fiúk. Most pedig Kaliforniában koktélozik a nyurga szőke feleségével a medenceparton, miközben Kovács – felesége óvó felügyelete alatt – a kerekes kút mellett süti le a vinettát télire. Ami nem rossz, ugye, de. Miért is maradtunk mi itthon? – mondta ki hangosan a kérdést a minap, amikor hazafele autóztak vinettavásárlás után a piacról, de nem kapott választ, sőt: a felesége feljebb csavarta a Gaga rádiót.

Erdélyi magyarnak lenni olyan, hogy mindegyre furcsa kérdések merülnek fel, sóhajtott beletörődőn Kovács. Leginkább arról, hogy ami van, miért nincs másképp. Erdélyi magyarnak lenni tehát valószínűleg nem olyan nagyon természetes dolog, gondolta, mert ha természetes dolog lenne, nem kellene gyakran olyan kérdésekre válaszolni, hogy ami van, az miért nincs másképp. Erről is szól az erdélyi magyarok életének egy része, gondolta, hogy nyugtatgatják magukat: ami van, az szinte olyan, mintha nem is ilyen lenne.

Mert ott van ugye a kivándorlás-kérdés is: rossz, de mégis jó. Mert megmaradni fontos, de megélni (vagy jobban élni) még fontosabb, gondolta. Eközben harsogón szólt a híradás a Gaga rádióban arról, hogy háromszázezer fő alá csökkent Hargita megye lakossága. Megmaradni vasárnapi dolog, gondolta, megélni pedig hétköznapi. És itthonról nézve úgy tűnik, aki kivándorol, az általában sokkal jobban meg tud élni. Többre viszi. És annyi minden jobb neki. Persze hiányozhat neki sok jó, ami nekünk megvan, de.

És hazatelepedni külföldről?! Siker, idehaza? Hát az tiszta egzotikum. Kovács épp nemrégiben olvasott egy riportot a helyi hírportálon egy fiatal párról, akik gondoltak egy merészet, és hazajöttek, vállalkozást indítottak, Itthon is lehet érvényesülni, valami ilyesmi volt a cikk címe. Alul, az előzmények közt meg rákattintott egy másik írásra, mert egy régi iskolatársa képét fedezte fel mellette, Nem könnyű, de kitartó munkával itthon is sikerülhet, tisztán emlékszik, ez volt a cím.

Úgy néz ki tehát, hogy kivándorolni: koktélszürcs és medence, itthon lenni: vinettasütés és kerekes kút. Valahogy ez benne van a levegőben. Napok óta ezen merengett Kovács, és hát hazalátogatott Erdős Palika is, s amikor Kovácséknál járt, szavaiból kiviláglott: rettenetes, rettenetes idehaza. Nem lehet közlekedni. Semmit nem lehet elintézni. Semmi nincs megszervezve. Mindenki rosszul dolgozik. Csak a legrosszabb szakemberek maradtak itthon, mindenki más elment, hozzá nem értők mindenhol. Látszik, hogy kevés a pénz. Ráadásul sok a medve. És még a táj is csúnyul.

Kovács saját életétől némiképp elborzadva, habogva kísérte ki Palikát, közben legbelül lázasan próbálta keresni a magyarázatot arra: miért maradt ő itt mégis?

Amikor ez a kérdés felmerül (általában az elmenéssel szemben), gondolta, az itthon maradás valami nyomasztó, nehéz gondolatként tűnik fel. Ilyenkor az erdélyi ember – nem mindenki persze, csak az, akiben felmerül – magyarázza a bizonyítványát, még akkor is, ha nem lenne oka panaszra voltaképp. Megeshet, már-már röstelkedik, hogy itthon milyen. Hogy neki milyen. Mindig is így volt, hogy itthon ilyen, erre ő mégis. Akkor kellett volna elmenni, amikor. De hát ő akkor. Más volt akkor. És most már. Ez van most már. És még ez is lesz. Basszus.

No, maga sem tudja pontosan. Sokféleképpen magyarázható, hogy miért döntött így, sőt az is lehet, hogy egész egyszerűen úgy alakult: itthon maradt. Csak hát kutya nehéz jól megmaradni, ha az embernek folyton vigasztalnia kell magát közben.

Így gondozd

Hírháttérhatalom

Kovácsék földszinti szomszédja vagyok, újságíró. Könnyű nekem, egész nap csak gyártom a rossz híreket, és közlöm a rossz véleményeket. Jó pénzért. Szoros a napirendem, de nagyon kiegyensúlyozott. Korán kelek, röviden kávézom, utána általában már megszólal a telefonom. Először György szokott hívni, ő már keveset alszik, és hát nem is nagyon beszél. Csak tudja, amit tud. Ma is eléggé szűkszavú, rám dörren, hogy írás közben ne felejtsem ma se, hogy honnan jöttem és hová tartok. És főként, hogy milyen iskolákba jártam, amiket ki finanszírozott. Készséggel és gyorsan igent mondok a nemfeledésre, sietek, kinyomom, mert Viktor csörög rám. Emlékeztet, hogy milyen pénzből lett nekem szerkesztőségi telefonom, amin most is épp beszélünk. Sűrűn bólogatok, igaz, nem látja. Aztán gyorsan hozzáteszi, hogy egy a nemzet. Ettől még így hajnalban is elérzékenyülök, dagad a keblem, és szerencsére közben persze a bankszámlám is. Szorgosan jegyzem, amit Viktor diktál, semmi különös, csak hogy mit gondoljak a dolgokról. Mondja, hogy mennyiért gondoljam. Annyiért mindenki gondolná, én is, hát persze. Szerencsére hamar leteszi, mert Greta van vonalban, fiatal kora ellenére korán kelő ez a lány, sárga esőköpenyében már kinn van az északi szélben. Reggeli sétája közben gyakran felhív, ma azt mondja, kapott mostanában egy kis pénzt, lecsíp belőle, küldi, végül is jó az, ha mindketten hallgatunk arról, hogy ők hozták össze véletlenül a vírust a suliban a biológia szakkörön két tüntetés között, értsem meg, nagyon hideg volt odakünn akkoriban.

Megértem, hogyne érteném, én csak szoboravatókon szoktam álldogálni télen itt Erdélyben, vagy a Magyar Kultúra Napján egy-két megemlékezésen, már ott is nagyon fázom, mi lehet hát a kietlen északon. Kicsit aggaszt, hogy hogy fogok eljutni az Antillákra nyaralni, most, hogy ilyen nehéz a repülős utazás, de hát egy globális összeesküvés az már csak ilyen, mondom magamnak, ha esküszünk, ne finnyogjunk, esetleg szólok Nils Holgerssonnak, nem-e akad egy szabad madár.

Szeretnék most már reggelizni, de Bill kitartóan csörög, hogy valahová elszórta a bankszámlaszámomat, utalná az összeget a tegnapi cikkért a maszkviselésről.

Azt mondja, végül is nem tudja, mennyire jól vételeznek a mikrocsipek az Erdélybe küldött szállítmányban, vannak még hibák a rendszerben, írjam meg legközelebb, hogy jól rá kell nyomni orr-résznél a cuccot. Persze, Bill, no problem, mondom neki kicsit hunglishül, nyomom a hosszú ó-kat, de már nem figyel, valami földönkívüliek keresik koronaügyben. Kínaiul szól hozzájuk, nem nagyon értem, csak azt, hogy ötgé, én magyarul szoktam beszélni a vuhaniakkal, többen közülük a piacon dolgoztak korábban itt nálunk, árulták a gumipapucsot, aztán hazahívták őket szintén piacozni, csak a denevérszekcióba, beépített emberként, mint világpolgárokat. Kis ideig kellett csinálniuk szerencsére, eléggé elkeserítette őket a denevérek haláltusája, elszoktak az ilyesmitől itt Európában.

Most ők is az Antillákon vannak, de szegények nem nyaralnak, építik a luxus-nyaralókomplexumot a világ újságírói számára, amit Bill és Gyuri barátom finanszíroz a rossz hírekért cserébe – nem is tudom, hogy fogunk ott elférni, sorra kerül-e mindenki, lehet, mi erdélyiek csak az esős évszakban mehetünk, és tengerre néző szobát sem kapunk. Remélem, jönnek a színészek is, na jó, főleg a színésznők, akik a betegeket alakítják, meg a háborús sebesülteket és a menekülteket világszerte a tévék számára.

Na, de ne kalandozzak el, ki tudja, mikor leszek szabadságon, nagy dologidő van: ott tartottam, hogy reggeli és Bill, végül általában kenek egy vajas kenyeret magamnak, állva harapdálom fél kézből, mert ekkorra már elindul az őrület, hol a WHO, hol a NATO vezérkara hív, hol a kórházak igazgatói, hol a miniszterek, hol a gyógyszer- és fegyvergyárosok. Egyik kezemben a vajas kenyér, másik kezemben írószer, jegyzetelek a konyhapultra görnyedve, mert szóról szóra diktálják, hogy mit írjak aznap.

Néha klassz kis történetek kerekednek ki, máskor dögunalom, mondom is nekik, legyen minél több sztori a dologban, uraim, megdöbbenés, félelem és reszketés, ha már így szakadok bele a jegyzetelésbe. Szerencsére van, aki elég kreatív, különösen a kórházigazgatók, a hadügyminiszterek és egyes kormányok vezetői. A legunalmasabbak a gyógyszer- és fegyvergyártók, kiégett milliomosok, lényegében semmit nem mondanak, mintha unnák formálni a szavakat, nehéz ebből aztán kihozni egy olvasható cikket. Diktálás után persze mindenkinek megadom a bankszámlaszámom, ahogyan az összes többi kollégám teszi szerte a világon, őket is felhívják minden reggel, persze attól függően, hogy hol mikor van reggel. De még így is elképesztő melós dolog lehet ez a telefonálgatás, azt hallom, besegítenek Bill frissen megalkotott robotjai, amik képesek felvenni az egyes emberek külsejét és hangját, úgy, mint abban a Louis de Funès-filmben az ufók.

Miközben jegyzetelek, azon gondolkodom, hogy mivel tudnám ma felcsigázni az unatkozó olvasókat, akik egykedvűen görgetik közösségi médiafelületeiket, és egyre több ingert várnak egyre rövidebb idő alatt. Kicsit olyan ez, mint amikor valaki rászokik a pornóra, utána már elunja magát egy lassú élőzés alatt, meg is lehet érteni, bár én a hagyományosabb eljárásokat szeretem ebben a tekintetben, és pironkodva bevallom, az újságírásban is. Ennek jegyében egy ideig próbálkoztam a klasszikus újságírói eszközökkel, hírügynökségek híreire, szemtanúk elmondásaira, szervezetek közleményeire hagyatkoztam, de sajnos utálták az olvasók, anyáztak, engem okolván a hírben foglaltakért, vagy el sem olvasták a cikket.

A múltkor az Országos Meteorológiai Szolgálat tájékoztatása alapján megírtam, hogy milyen lesz az idő, de az olvasók hazug gazembernek neveztek, ezért azt hiszem, ma például írok egy kreatív időjárás-jelentést a saját megérzéseimre hagyatkozva, hátha jobban fognak szórakozni. Igyekszem egyensúlyban lenni, hogy süssön a nap is, de felhők is jöjjenek, mert ugye sokaknak melegük van a napsütésben, mások meg lehet, hogy strandolni készülnek, zavarná őket a gyakori felhőzet. A médiafogyasztókat nagyon untatják és dühítik a száraz tények, mondják ezt egyébként a hozzám hasonlóan hátrányos helyzetű szakmákban dolgozó barátaim is, például a kutatók. Ma már sokkal többre van szükség, láthatjuk a kommentszekciókban.

A véleményem megfogalmazásával is próbálkoztam, de sajnos mindenki kizárólag a saját véleményével ért egyet, én félek a verbális agressziótól, ezért ma már csak anyámnak merem elmondani, mit gondolok, ő legalább néha bólogat, mégiscsak a fia vagyok. Ha ezt előre tudom, más melót választok, most már mindegy, elmegyek terápiára. Az újságírás egyik legnagyobb kihívása napjainkban az olvasói kommentek és elvárások lelki feldolgozása. No, de apró nehézségek ezek, megyünk előre, ugye. Én ma például a Loganommal fogok előre menni, hehe, be a szerkbe, hogy megírjam a reggel begyűjtött infókat, innen már csak erről szól a nap.

Falból Logannal járok és kétszobás blokkban lakom, késéssel fizetem a bankrészletet, néha kérek kölcsön hó végén. Hétvégére persze eltűnök, akkor luxizom, van egy luxitelep kifejezetten az erdélyi magyar újságíróknak a közelben, a Logant egy mélygarázsban a lesötétített ablakú béemwémre cserélem (van egy ilyen újságíró-mélygarázs is, tele menő kocsikkal), hogy mégse érkezzek oda akárhogy. Jut eszembe, veszek is egy magánrepülőgépet, ha Nils nem tud nélkülözni egy megbízható vadludat.

Engedjétek a kanapéra a szobakutyákat!

Barátaim! Én eddig nagyon barátságos voltam, barátaim, mindenkit visszakövettem, barátaim, lájkoltam, ahol tudtam, barátaim, mondhatni baráti voltam, barátaim, de ennél a szobakutya-ügynél most már betelt a pohár. Barátaim.

Pedig még az állómuskátli/futómuskátli vitában (mit vitában, harcban!) is próbáltalak megérteni benneteket, bár közben azért éreztem, hogy lélekben eltávolodom tőletek, gyepes, állómuskátli-párti barátaim. Azt vettem észre magamon, hogy figyelem, ki mit ültet a balkonládába, és aszerint sorolom be az embereket. Azt hittem, télvíz idejére ez némiképp elcsendesül bennem, de sajnos ez a szobakutya-mizéria már-már barátgyűlölővé tett, barátaim.

Mert szánalmasak, sötétek vagytok, barátaim. Éjfeketék vagytok, barátaim. Gondolatilag, mármint – mert nem vagyok rasszista, csak hogy szögezzük le már az elején. Hiszem, hogy egyenlők vagyunk, barátaim. De abban nem hiszek, amit állítotok, barátaim: hogy a szobakutyák nem költözhetnek fel a kanapéra. Barátaim, ez jogtiprás. Ez elavult, ósdi beszűkülés valamiféle törzsi buborékvilágba. És ne mondjátok azt, hogy kiálltatok a barnamedvék alvási szokásainak átalakításáért, az állatkerti anakondák felszabadulásáért. Ez rég volt, és nekem már nem elég, barátaim. Azok vadállatok voltak, barátaim. Ti már akkor sem gondoltatok a szobakutyákra. Így volt, vagy nem így volt, barátaim? Tessék, valljátok be, barátaim!

Mondjátok, láttatok ti valaha szobakutyát? Az udvari kutyák világában éltek ti még. Még csörögnek a láncok az agyatokban. Fejetekben még futnak a szekerek után az ebek a sáros utakon. Ma már felvesszük az ebeket a szekérre, barátaim! Nem hagyjuk lógó nyelvvel loholni őket, barátaim! Tudnotok kéne, de nem tudjátok, mert buták vagytok, barátaim. S közben a szobakutyák a padlón szomorkodnak. Befele sírnak, csak nem mutatják. Ejh, nem is részletezem, csak felhúzom magam.

Pedig kiáltanám nektek, ha kiálthatnám: – Barátaim, hallgassatok! Barátaim, ti eszement bunkók! Fogjátok be, hahó! Ordítanám feszülő nyakkal, dagadó erekkel, vicsorító szájjal, mert mindig annyira feldühítetek, csak üvölteném és üvölteném bele az éterbe, hátha meghalljátok, hátha eldugultok, hátha felszívódtok, hátha megszűntök elém tolakodni, elém türemkedni, elém szökelleni, barátaim. Ti síkagyú gazellák. Ti műagyarú vakelefántok. Ti gondolatzabáló termeszek. Állat barátaim.

Csak írjátok és írjátok azokat a kommenteket, barátaim. Hogy a kanapé azé, aki megvásárolta. Hogy a kanapé összetartja és szétválasztja a családot. Hogy a kanapén üljenek csak az emberek. Mondjátok, tudjátok ti, hogy mire való egy kanapé? Nem tudtok ti semmit! A rökamiék világában éltek még, abban.

Barátaim. Ez előtt a szobakutya-ügy előtt nem is gondoltam volna rólatok, hogy ilyenek vagytok. Azelőtt azért találtam egy-két jó tulajdonságot bennetek. Meg tudtam magyarázni, hogy mi bennetek a pozitív. Például így: Sokat iszik, de jó szakember. / Állandóan beszél, de milyen kedves vendéglátó. / Úgy idegesít, de azért olyan rendes. / A másik politikust kedveli, lelke rajta, attól még mennyit buliztunk, te jó Isten! Hogy tudott csajozni! Nekem is mindig jutott egy-egy nő.

Most semmi. Nem csaj, dehogyis, megnősültem. Hanem semmi jó gondolat másokról. Nézlek benneteket a falamon, barátaim, és csak az jut eszembe rólatok, hogy milyenek vagytok. Barátaim. Hogy nem hiszitek, ami tudvalevő. Hogy nem látjátok, ami nyilvánvaló. Hogy hiába írom le ezerszer, hogy hiába mondom, hiába ordítom, hiába üvöltöm, hiába nyöszörgöm a falatokra, az arcotokba, a pofátokba: engedjétek a kanapéra a szobakutyákat!

Már rettegek, nehogy összefussak az utcán valamelyikőtökkel, autóval járok mindenhová. Mert az jut eszembe rólatok, amit látok a telefonomon. A szobakutya-ügy óta valahogy nincs pardon. Nekem azok vagytok, aminek látszotok, barátaim.

Jó, tudom, nem kellene ilyen komolyan venni, de mégis. Nem tehetek róla. Az van, hogy rögtön eszembe jut, hogy lájkoltátok azt. És megosztottátok azt! Hogy, kérdem én, hogy? Azt?! Arról a portálról? Amelyik? És kiírtátok, ki mertétek írni azt! Nem sül le a pofátokról! És hozzászóltok! Ahhoz! Arról nem is beszélve, amikor meg sunyítotok. Tudom én, hogy miért sunyítotok. Hallgattok, és azt hiszitek. Hogy.

Ha jön velem szembe az utcán (mert azért néha csak ki kell szállni a kocsiból) valamelyik ilyen – vagy pontosabb, ha azt mondom: olyan – barátom, én már azt sem tudom, hová nézzek. Mert tudom róla. Tudom, amit tudok. És amit tudok, azt nagyon jól tudom. Tudom, hogy milyen. Tudom, hogy OLYAN. Van, hogy meg kell állni, két szót váltani. Ilyenkor kényszeredetten mosolygok, és lázasan keresgélek az agyamban. Mondom, milyen szép volt a múltkori fotó. Micsoda helyek. De szép család. Mekkora hal. Csodás befőtt. Remek torta. Jó buli lehetett. Nem is tudtam, hogy zenélsz. Milyen szép idézet volt. Na, általában találok valamit az emlékeimben a falamról, arról beszélgetünk. Miközben tudom én. Hogy ő. Olyan.

Ha rövid a csevej, még elmegy. De ha hosszabbra nyúlik, már baj van. Olyankor jönnek a szobakutyák. Innen vagy onnan, de mostanában csak hozzájuk lehet kilyukadni. Vagy a közelükbe. Fejünkben folyton ott csahol egy szobakutya.

Nem könnyű ilyenkor, barátaim. Sőt: nagyon nehéz ilyenkor, barátaim. Hogy mit mondjunk egymásnak, barátaim. Hogy hallgassunk, vagy beszéljünk, barátaim. Hogy kérdezzünk, vagy kijelentsünk, barátaim. Hogy titkoljunk, vagy kifejtsünk, barátaim. Hogy piruljunk, vagy kihúzzuk magunkat, barátaim. Hogy felnézzünk vagy elnézzünk, barátaim. Hogy célozzunk rá, vagy sem, barátaim.

Ez már a jövő, barátaim? Mert mindig lesznek szobakutyák, barátaim.

Azért ez nálunk
nem így szokott lenni

Csak nézitek a kütyütöket

Ti csak kütyüztök állandóan. Ültök, bambultok, s aztán csodálkoztok, hogy. Régen nem így volt azért. Másképp volt. Itt ülök veletek, s az sem tetszik. Kérdezem, hogy vagytok, de nem válaszoltok. Csak a kütyü, mi? Annak válaszoltok, mi? Anyámnak, szegénynek ránk nézni sem volt ideje. Csak néha szerdánként a téli szezonban. Vagy vasárnap, templomozás előtt, akkor is csak azért, hogy szépen megfésülködtünk-e. Emlékszem, egy szerdán anyám megkérdezte, hogy megcsináltuk-e a leckénket. Nem várta meg a választ, mert fújt a gyár. De az nekünk olyan jól esett, ma is felemlegetjük. Egy másik szerdán megsimogatta a buksimat. Az én édes jó anyám. Ránéztem én akkor, bizony, hosszan néztem reá. Akkor még nem volt kütyü.

Mi ekkora korunkban sokkal nagyobbak voltunk, mint ti. Ekkora korunkban mi feldolgoztunk egy fél disznót, ha úgy alakult. Kimeszeltünk egy komplett lakást. Egy délután megkötöttünk egy denevérujjú pulóvert, utána egy sísapkát. Bizony, akkor nem volt Decathlon. De hogy tudtunk sízni! Akkoriban még csak azok mentek sízni, akik tudtak sízni. A denevérujjú pulóverben és a sísapkában, Decathlon nélkül! Te, mi ekkora korunkban már egyebet se csináltunk, csak olvastunk. Délelőtt az Erdély-trilógiát, délután az Ábel-trilógiát. Hétköznap. Hétvégén Rejtőt lazításképpen. De nekünk szombaton is iskolába kellett járni, vasárnap titokban templomba, helló! Nem csak úgy hétvégéztünk kótyagosan, mint ti. A kütyütökkel.

Van busz, amivel hazagyertek, s az sem tetszik? Pedig nem néztek semerre, csak bújjátok a kütyütöket, azt. S a busz hazahoz. Minket bezzeg nem vitt haza. Mi mozogtunk, tettük a lábunkat egymás után. Huszonnyolc kilométert botorkáltunk az iskoláig a sötétben, hazafele harminckettőt. Arrafelé két farkas ordított az úton, az egyiket Jancsinak hívtuk, a másikat Juliskának. Visszafelé négy. De a másik kettőnek nem adtunk nevet, csak kapkodtuk a lábunkat, ha megláttuk őket. Anyánk nem kísérgetett, mert fújt a gyár. De legalább szép piros arcunk lett, nem voltunk ilyen penészvirágok, mint ti. A kütyütökkel, azzal.

Ne haragudjatok, de ez nem zene, amit ti hallgattok. A kütyütökön, azon. A zene, az nem ilyen. Ez valami gépi izé. Két hang az egész. Most nézd meg ezt a vékony hangú, cingár énekest ebben a lecsúszott fenekű nadrágban. Hát olyan, mintha éppen halna meg. Mi lenne ez, egy férfi? Hát egy férfi, az nem ilyen. Az más, na. Hol a tartás, hol a kiállás, hol a hang? Bennrekedt a kütyütökben, vagy mi?

Régen jobb volt még a rossz is, komolyan mondom.

Nem azért, de mi minimum két tányérral ettünk a zöldpaszulylevesből. Hogy szerettük a zöldpaszulylevest! Ti pedig csak húzzátok az orrotokat. Itt a finom zöldpaszuly leves vöröshagymával, s nektek pizza kellene, s hamburger, mi? S közben telefonoznátok, mi? Hát mi nem telefonoztunk. Nagyanyánk csak hozta elő a kertből a zsenge zöldpaszulyt a kötényében, mi olyankor egyből odaálltunk, hogy segítsünk megpucolni. A zöldpaszulyt. Leültünk a kicsi székre, hersegett a zöldpaszuly, ahogy törtük, s közben népdalokat énekeltünk a terebély diófa alatt. Bólogatott a szomorúfűz a közeli patakparton a csipkebokor mellett. Ugyanott zöldet csipegettek a pipék. Néha a patakból magasra felugrott egy pajkos pisztrángpár. Mi pedig csak néztük a természetet, s alig vártuk, hogy főjön meg a zöldpaszuly leves Titeket pedig alig lehet kihívni az asztalhoz kütyü nélkül.

Egy kicsit ki nem mennétek a friss levegőre, legalább a teraszra, s csodálkoztok, hogy fáradtak vagytok. Kókadoztok a négy fal között. Mert nem tudtok meglenni kütyü nélkül. Csak nézitek azt a sok kappanhangú jútúbert. Minket anyánk három hónapos korunkban kitett a ház elé, s tizennyolc évesen hívott be újra, akkor is csak azért, hogy le ne késsük az érettségit. Addig egyfolytában kinn voltunk, ha esett, ha fújt. S nem panaszkodtunk.

Ti pedig kivagytok mindentől jó dolgotokban. Ki vagytok szolgálva, s mégis. Ha menni kell, azért. Ha nem kell menni, azért. Ha enni kell, azért, ha beszélni kell, azért, ha hallgatni kell, azért. Ha este van, azért, ha reggel van, azért. Nem tetszik nektek semmi se. Mert kütyüztök, azért.

Csak éltek bele a vakvilágba

Ohó, ti még nem tudjátok, milyen az élet! Azt hiszitek, hogy. Pedig dehogy. Ti csak éltek bele a vakvilágba. Nagyokat haraptok a rendelt hamburgerekből. De majd meglátjátok. Hogy kicsiket kellett volna harapni. A vajas kenyérből, abból. Nem a hamburgerből. Flancolunk itt a nagy hamburgerekkel, s aztán törik bele a fogunk az életbe, mi?

Ti azt hiszitek, hogy attól, hogy tanultok, még fogtok tudni valamit. Dehogy fogtok. Nem is tanultok ti rendesen. Ezerfelé vagytok szakadva. Hát nem figyeltek oda! Szét vagytok esve az ágyatokon. Az nem tanulás, amit ti műveltek. De nem is tanítanak ma már rendesen. Szórakoztok valami projektekkel, nézitek a filmeket. S azt hiszitek, hogy. Pedig dehogy. Csak álltok majd bánatosan. S néztek szét. Az életben. Ott.

Az élet nem olyan, hogy álldogálunk benne, s nézünk szét! Az élet, az teljesen más. Az élet, az olyan, hogy ki kell cserélni a villanykörtét. Meg kell szerelni a csapot. Fel kell varrni a gombot. Az élet nem csupa napsütés, az életben folyton pislákol a villanykörte. S akkor mit csinálsz, ha pislákol? Hívod apádat az életben, vagy mi?

Most komolyan, elvégzitek az egyetemet, s sehol semmi. Édesjóistenem, még Markó Béláról sem hallottatok. Hogyhogy ki volt Markó Béla? Nem volt, van, édesjóistenem. Most volt a szülinapja, olvastok ti valamit? Mit olvastok ti, most komolyan? Semmire nem jó, amit olvastok. Szórakoztok állandóan, mintha nem lenne holnap.

De a holnap, az nem olyan, hogy szórakozás. Ott kell tudni a választ, ha kérdeznek. Veszteg kell tudni maradni. Ki kell bírni egy háromórás színházi előadást. Órákig kell előszobázni a hivatalban. Meg kell írni egy beadványt. De ti írni sem tudtok. Elvégzitek az egyetemet, s nem írtok, nem olvastok, eszem megáll. Apátok taxizik, hogy kifizesse az egyetemet, s ti két gyével írjátok az egyet. Nem, nincs olyan, hogy elütés. Figyeljetek oda. Tudtok ti még figyelni egyáltalán?

Ha nem figyelsz az életben, neked annyi. Kicsit elengeded magad, s megy el melletted az élet. S akkor nézhetsz szét. A vonat nem vár, helló! Előbb kell kiérni az állomásra. S nem indulás előtt egy órával elkezdeni pakolni. Hívni fogod anyádat az életben, hogy bepakoljon, vagy mi? Anyád öreg lesz, még a zakuszkát sem fogja tudni eltenni. Tudjátok ti egyáltalán, hogy kell eltenni a zakuszkát?

Te, az életben nincsen apád, se anyád, a költő is megmondta. Nem pont így, de megmondta. Na, melyik költő? Hű, ezt most eltaláltad véletlenül. Na, de az életben csak te vagy s az élet. Olyan, amilyen, de a tiéd. Azt kell szeressed. A te életedet. S nem úgy, hogy ki-be lépünk ide-oda, kapkodunk, meggondoljuk magunkat. Nem. Elkezded, folytatod. Ahogy tudod. Ahogy lehet. Amilyen, olyan, de a tiéd. A te munkád, a te házasságod.

Óhohó, hát megcsinálni könnyű! Azt mindenki tudja! De aztán, amikor. Na akkor. A gyermek nem játék. Nem lehet kikapcsolni. Nem lehet felültetni a kanapéra, s ott hagyni. A gyermek, az olyan, hogy soha nem akkor ül a kanapén, amikor akarod. Amikor azt akarod, hogy ott üljön, egy percig nem ül, s később, amikor azt akarod, hogy ne üljön ott, az istennek nem akar megmozdulni. Ilyen a gyermek. A gyermekkel baj van. Főleg akkor. Amikor még a szemetet se viszi ki! Na, akkor majd meglátod. Hogy milyen.

Abbiza. Merazélet. Nemolyan. A zélet, az más.

Ugye, hazafele vezetnek a nők?

Fűnyíró a Tündérkertben

Kitárná muskátlis termopán ablakát az ember, hadd libbentse lágyan a nejlonfüggönyt a szellő, hadd hallja a gerlék burukkolását, a zümmögést a pázsitról, áradjon be egy kis friss bársonyos levegő, ám rögtön rájön: a szomszéd nem alszik. Talán egyik sem. Sohasem. (Ha nem tárná ki az ablakát, a zajok alapján akkor is rájönne persze, de minden bevezetésnél igyekszik némi hangulatot teremteni a szerző.)

Szóval a szomszéd nem alszik, a szomszéd aktívan pihen. Vagy hómofiszban van. Így tehát flexel. Druzsbázik. Füvet nyír. Cirkulál. Csiszol.

Amikor az elektromosságot és a benzinmotort csöndes termek hűsén önfeledten feltalálták, gondoltak-e vajon arra, hogy egyszer majd, a zivataros eljövőben, keserű sorsú szomszédok százai, ezrei fúrják majd fejüket párnák alá, hallgatnak halál-metált, zárkóznak csobogó fürdőszobák és ablaktalan kamrák mélyére, és mégis hallják, akkor is hallják, ahogy a Körfűrészes Szomszéd darabol? (Nem gondoltak e tépett idegzetű egyedekre a galád feltalálók, hát persze, hogy nem!)

Azt hinnénk, hogy lakhelyfüggő az egy főre eső szorgos szomszédok jelenléte, pedig dehogy. Roppant naiv dolog azt hinni, hogy egy egyszerű lakásváltás megoldhatja a problémát. A fúrók és csempevágók zajától szédült tömbházlakók romantikus álmokat szőnek a kertes házak csöndjéről, pedig a kertes házak lakói nagy tudás birtokában vannak: minél nagyobb a szabad tér ugyanis, annál több és annál nagyobb munkagép használható rajta. Egyes kutatások szerint a kontinensváltás némiképp segíthet feldolgozni ezt a típusú zajszennyezést, de körültekintően kell váltani, mert sokfelé élnek a világon dolgos emberek. Persze leginkább a közvetlen környezetünkben élnek.

Fűnyíróktól terhelt Tündérkertünk lakói számára valószínűleg a széles körben elterjedő űrutazás nyújthat majd némi enyhet, igaz, csak időszakosan és a távoli jövőben, na de errefelé az ember tud várni. Időtlen idők óta várja például, hogy szomszédai mindannyian elvégezzék kis lakásuk felújítását, és bár az évek szállnak, mint a percek – ahogyan a boldog költő írta még akkoriban, amikor nem volt divat lakásokat felújítani – nem adja fel a reményt. Úgy tűnik, minél kisebb egy lakás, annál gyakrabban szorul felújításra. És minél gyakoribb a munkavégzés, annál alaposabb.

Egészen váratlanul érhet bennünket, hogy amióta mi legutóbb meszeltünk, a szomszédunk már másodszor renovál. Kár csodálkozni, tudni kell, hogy szomszédaink lakása sokkal gyakrabban tatarozandó, mint a mienk, valahogy ott jobban sárgulnak a falak, serényebben hullnak a vakolatok, törnek a csempék, rozsdásodnak a mosogatókagylók. A fúrók gyakorta felvisító, elnyújtott hangjai alapján egészen valószínű, hogy minden szomszéd lakás fala csupa lyuk lehet, amelyet ezután időszakos befoltozás, majd újabb lyuggatás követ.

És az is tudvalevő ma már, hogy miért zöldebb mindig a szomszéd kertje: egyszerű, mert mindig nyírja, megállás nélkül nyírja, újra és újra, zúg, köhög, burrog a kasza, mindent beborít a benzingőz, bár a frissen nyírt fű illata is némiképp. A szomszéd félmeztelen, a szomszéd csak maga elé néz mereven, tolja a gépet, húzza, szereli, és bőg és tép a gép (most adjatok neki, biztatna hevesen egy másik költő), ordít, üvölt, nyüszít, sikolt. Nincs menekvés sehol, se odabenn, se odakünn, ha nyír a szomszéd, ez a fürdőgatyás terminátor, ez az elhomályosult tekintetű zombi, mert ha nyírni kell, hát nyírni kell. (Egy harmadik költő némi setét pszichologikus éllel talán balladába foglalta volna őt, a szomszédot, ha most él, és nem azokban az időkben, amikor nemcsak fűnyíró nem volt, de mosógép se.)

Reprezentatív felmérések alapján állítható: alvási szokásait illetően minden aktívan pihenő szomszéd pacsirta. Mit pacsirta, kakas. Vagy pacsirta és bagoly egyben, ha már a madárvilágnál tartunk. (Vagy nincsenek is alvási szokásai, mint az elején céloztunk is erre.)

Minél több a szomszédaink szabadideje, annál többet fognak aktívan pihenni, miközben gépeiket sem félnek használni. Többnyire sajnos ők is akkor pihennek, amikor mi, így minden aktív pihenőre sok passzív pihe hallgató jut. Mi mást tehetnénk, tűrünk és várunk, s amikor már nagyon nehéz, a szomszéd fele settenkedünk, hadd lám, hogy halad. Aztán a két zúgás közt beállt szünetben, talán a fülledt nyári délutántól szédelegve, színtelen hangon újságoljuk odahaza: – A szomszédunk ismét füvet nyír, de fúrni is fog kicsit, kedvesem.

Üvegfétis

Az erdélyi háztartás fontos része a befőttesüveg, rendes nevén a borkán. A tartalom nélküli formára tessenek gondolni, tehát az üres borkánra, mely tárgy a legváratlanabbul bukkan fel konyhák és kamrák, pincék és garázsok különböző pontjain. Mit felbukkan: felkocog, felzörög, előgurul, polcokról hull alá váratlanul, hogy alig lehet elkapni, illetve csak úgy van mindenhol, ahol némi hely marad, még a legádázabb kamratakarítás után sem lehet remélni, hogy egy polc betöltetlen része üres maradhat hetekig. Jelenléte, mint felsejlik tehát, igen gyakran eléggé idegesítő, meglehetősen zavarja is a háztartások lakóit, ám történelmi hagyomány mifelénk, hogy a borkánokat nem lehet kidobni. Legalábbis mindet semmiképp.

Elment nemrégiben a kommunizmust is megért erdélyi háziasszony Amerikába, s elsápadva mesélte az itthoniaknak, hogy ezek a csapodár, pazarló amerikaiak kieszik a csodálatosabbnál csodálatosabb alakzatú, nagyságú és minőségű borkánokból, amit ki kell enni, aztán egyszerűen kidobják (mármint az üveget dobják ki, nem azt, amit megettek). Sok mindent meg lehet bocsátani Amerikának, de azért mindennek van határa. Háziasszonyunk mindig összerezzent, midőn koccant egy újabb üveg a szelektív kukában, és legszívesebben megtöltötte volna ajándékba kapott márkás bőröndjeit e remek darabokkal. Hadd zörögjenek végig a világ légiközlekedési csomópontjain, keltsenek gyanút mord vámosokban, zaklassanak fel csomagszimatoló kutyákat, s jussanak el a fenyőillatú Erdélyországig, annak is egy kicsiny falucskájáig, s a kicsiny falucskának is az omladozó csűrjéig, oda a régi szuszékba, a többi poros borkán közé.

Mert sosem lehet tudni, hogy mikor kell egy borkán. És ugye, amikor kell egy borkán, akkor lesz egy borkán.

Külső szemlélő – mondjuk, aki lakást vesz, bérel tájainkon, és azzal borkánok tucatjait is megkapja – azt gondolhatná, hogy valamiféle kollektív erdélyi üvegfétis dívik itt, mely a honi néplélek olyan titokzatos vonása, mint mondjuk hatalmas szenvedések közepette kanalazni a csodás húslevest. Igaz, ha jobban belegondolunk, idegenünk talán nem is járna oly messze a valóságtól, hisz az elmúlt viharos évtizedek, amikor a befőzés záloga volt a túlélésnek, mindenképpen belénk oltottak egyfajta már-már szakrális borkántiszteletet. Pontosabban anyáink oltották ezt belénk (és beléjük az ő anyáik), akik rendesen felcsomagolták bárhová (akár a szomszéd blokkba) szakadt gyermekeiket, de minden alkalommal nyomatékosan, többször is elmondták: Kicsi fiam, aztán a borkánokat hozzad vissza! A különös nyomaték főleg a tetővel rendelkező befőttesüvegekre, szakszóval a csavaros borkánokra vonatkozott.

Elképzelvén anyuka jövő nyári szikrázó szemeit és szidalmait, e gyermekek buzgón mosták, szárították a befőttesüvegeket, vigyáztak a folyton elkallódó, gyakran rozsdásodó tetőkre, mert a csavaros borkán hosszú ideig nagy kincs volt, csak befőttet vásárolván lehetett hozzájutni, na, de ki akart volna rossz, bolti befőttet vásárolni, ha tett el odahaza? Ördögi kör volt ez mindig is, nagy kihívás, nehéz örökség, amit némi üveges üzleti zöldborsók, olajbogyók, alkalomadtán savanyú uborkák tudtak enyhíteni. Egyébként meg a családi borkángyűjtemény maradt, amelynek darabjait egyenként ismerték a családtagok, különösen azok, akik befőztek: az például mindig is nehezen fordulhatott elő, hogy az anyatársak ne különböztessék meg egymás üvegeit, ha netalán némelyik a másikhoz került volna gondatlan gyermekeiktől.

Ma már persze olcsón és bárhol beszerezhetők nagyszerű, új, egyforma tetejű befőttesüvegek, rájuk nézni is öröm, amint sorakoznak a konyhapulton, de mégis: az erdélyi ember nem szeret pazarolni, nemigen fogja eldobni a tiszta jó borkánokat csak azért, hogy újakra cserélje. Esetleg felújítja a készletet, vesz mondjuk tíz egyforma, fehér tetejű kicsi borkánt a baracklekvárnak, és aztán hosszan gyönyörködik abban a különleges, csodás, egyedi látványban, amit tíz egyforma, szépen fénylő, aranysárga baracklekvár jelenthet a kamrapolcon. Ezt persze leginkább azok tudják átérezni, akik kedvelői a szép kamrapolcoknak, a szimmetriának és a befőtteknek, de eleddig ritkán láttak tíz egyforma házi baracklekvárt.

Mert befőzni szerencsére ma is szoktak: e nélkül talán sivárabb a lét, egysíkú, színtelen, zamattalan. Ám a háztartásokban felgyülemlő borkánok mennyisége rendszerint már nincs összhangban a befőzés nagyságrendjével, mégis, még a bolti áruval érkező üvegek is szépen kimosva felkerülnek a soha nem elég nagy polcokra.

Lesújtva, tanácstalanul álldogált nemrég az erdélyi férfi iciri-piciri blokklakása iciri-piciri kamrájának iciri-piciri polcai előtt, mert keresett valamit. A tele borkánok mellett és tetején: üres borkánok. A fúrókészlet mellett: két üres borkán. A szerszámosládán: borkán. A száraz élelmiszerek mellett: néhány borkán. Az utazótáskák polca szélén: borkán. Ekkor az erdélyi férfiben villanásszerűen felmerült egy kérdés, amely, mint rájött, hosszú évek óta mardossa. Mély levegőt vett, és szelíden megkérdezte élete párjától:

– Mi miért tartunk itthon ennyi borkánt, Katika?

A nő hirtelen megállt a cselekvésben, arcán meghökkenés cikázott át, gyötrődve kereste a választ, hogy nahát, hogy tényleg, hogy vajon.

– Te… én ezen még soha nem gondolkodtam – mondta ki végül lassan, a távolba révedve. – Talán mert sosem lehet tudni, hogy mikor kell egy borkán. S amikor kell egy borkán, akkor lesz egy borkán.

Most mondja meg,
mit csináljak magával?

Érkezik a szerelő

A szerelő szerel – írja ezt már az ábécéskönyv, de a kezdő nyelvleckék is, ebben nevelkednek naiv generációk, azt gondolván, hogy ez egészen egyszerű. Pedig dehogy, kéretik a tankönyvíróktól a példamondat átírása az ábécéskönyvben, a nyelvleckéknél pedig a haladó szintű oktatásban való használata. Ez ugyanis nem jelen idő és kijelentő mód, hanem mindenképpen feltételes jövő: a szerelő egyszer majd, a bizonytalan, ködös, távoli jövőben szerelni fog. Addig viszont… Tessék az öveket becsatolni.

A szerelés úgy kezdődik, hogy találni kell egy szerelőt. Ez azért nehéz, mert rendszerint egy másik szakit kell keresni, mint aki korábban megjavította a csöpögő csapot, a mosógépet, bekötötte a gázt, megszerelte a kazánt, megcsinálta a bútort. Vagy azért, mert az ember az előző szerelés után úgy érezte, soha többé ezzel a szakival, vagy azért, mert a korábbi jó szakik időközben vagy kivándoroltak, vagy nem érnek rá, vagy ráérnek, de hat hónap múlva.

Találni kell tehát egy másik mestert. Ebben a fázisban még igen energikusan, dagadó önbizalommal tekintünk a jövőbe: közösségi oldalakon elérhetőséget, ajánlást kérünk ismerőseinktől, akiket e pillanatban mind a barátainknak érzünk, virtuálisan keblünkre ölelünk, hisz roppant segítőkészek. Megannyi telefonszámmal gazdagodunk. Mosolyogva, fütyörészve tárcsázzuk a legszimpatikusabbat, bár ez is képzavar, fütyörésszen mosolyogva a szerző, ha tud, gondolhatja most az olvasó mérgesen. És milyen igaza van.

Szóval az ember első körben még könnyedén tárcsáz. A hívott szám nem elérhető. A második szám kicseng, de a szaki nem válaszol. Egy óra múlva sem. Két óra múlva sem. A negyedik órában új számmal próbálkozunk, válaszol! Nem tud beszélni, de visszahív. Fütty bennszakad, az idő ólomlábakon jár és vele mi is, ténferegve teszünk-veszünk a lakásban, melyre hatalmas csend telepszik. Csak a csap csöpögése hallatik, csak az elromlott kazán nyöszörgése búgatik, csak a telefon nem szólhatik. Pedig magunkkal visszük mindenhová, a fürdőszobába is, gyakran ellenőrizzük, hátha nem hallottuk meg. Hosszúnak ígérkező hívásokat nyomunk ki, mert a szerelő. És egyszer csak – a reménytelenség legeslegutolsó, éjsötét perceiben – hív a szerelő! A szerelő! Hív! Minket! A Szerelő! Szerelmi mélységekben érez ilyent az ember, amikor hosszas várakozás után mégis jelentkezik a kedves.

A szaki hangja türelmetlen, hűvös, fáradt, sok a munka, sok az ügyfél, nehéz, nehéz neki, nekünk azért jóval könnyebb szerencsére, nálunk csak némi károk, újítani, szerelni valók, semmi extra, de tényleg. Így adjuk elő legalábbis, annyira kedvesen, ahogyan csak tudjuk, mély alázattal, a mester munkájának kvalitásait és hírnevét, valamint a magunk hiányosságait is érintve. Igyekszünk minél rövidebben fogalmazni, hogy ne raboljuk a szaki drága idejét. Amikor már felcsillan a remény, hogy a szerelő indulni fog mihozzánk és önfeledt szerelésbe kezd, dörgő hangon arra kér, ismertessük pontosan a problémát.

Habogva keressük a szavakat, nyöszörgünk, kínlódunk, mint matekfeleléskor valamikor régen, ha tudnánk, hogy mi van vagy mi kell, nem hívnánk szerelőt, gondoljuk, de nem mondjuk, mert azt azért mégsem lehet. A szerelő ekkor megsemmisítő csapást mér reánk. Azt kérdi: hányas a könyökcső? Vagy: hány millis PALból készült a bútor, és milyen típusú az előlap? Vagy: hogyan illeszkednek a saroklemezek? Önbizalmunk szétfoszló maradékán ekkor már fehérlő ujjakkal kapaszkodunk a konyhaasztal sarkába, lőtt vadként hörgünk, izzadságcseppek gördülnek homlokunkról a semmibe, mert körülöttünk csak az űr, a nihil, a reménytelen.

Valószínűleg a tanuló szakikat már inaskorukban pszichológiailag is kiképzik, létezik A szerelendő tárgy tulajdonosainak lélektana című titkos tananyag, melyben fázisokra bontottan oktatják a szerelés járulékos elmekórtani folyamatait, az ügyfél elmekórtanát illetően mármint. Hiszen hangunk legzavartabb, legreménytelenebb tónusát meghallva a szerelő hirtelen lágyan arra kér, fényképezzük le a szerelendőt, és küldjük át neki, hadd ne kelljen csak ezért kiszállnia.

Megkönnyebbülve tesszük le a telefont, eszünkbe sem jut, hogy végül is nem beszéltünk meg semmi konkrétat: pakolunk, átrendezünk, tisztogatunk, hogy elkészüljön a kép arról, amit szerelni kell. Hasít a képsorozat az éterben, oly lendülettel küldjük át a mesternek, igaz, ekkor már elcsigázottak vagyunk, pedig aznap semmit nem dolgoztunk a szerelés miatt. Percenként ellenőrizzük a képet, és egyszer csak megjelenik a kis pipa alatta: a szaki látta, ó igen, a szaki szólni fog, a szaki jönni fog! Újabb ólmos percek, majd ólmos órák telnek el, közben lassan leszáll az est, mi a telefonunkkal szimbiózisban létezve várakozunk az alkonyhangulatú lakásban. Aztán feladjuk a reményt. Mára ennyi volt. De hát a szerelő is ember, mentegetjük, nem dolgozik már, ilyenkor vacsorál, nekifog berúgni, vagy csak úgy elhever a tévé előtt.

Másnap korán kelünk, acélosan elhatározzuk, hogy márpedig ez a szerelő szerelni fog nálunk, ha addig élünk is. Kora reggel hívjuk. Aztán még ötször. Már nem annyira kedvesen, mint tegnap, de mégis jól meghajolva (hiszen ha már eddig eljutottunk, nem kezdhetünk mindent elölről) elmondjuk, hogy a kép. Ó, igenigen, válaszolja vidáman, tegnap a sógora unokaöccsénél volt, jeltelenül, de ma. Kijön! A délelőtti órákban még.

Fejvesztve kapjuk össze a lakást, felbolydul a család, veszekszünk mindenkivel. Fél óra múlva rend honol, betelefonálunk a munkahelyünkre, hogy délelőtt nem tudunk dolgozni, mert a szerelő. De vajon meddig tart a délelőtt? – ezt a nyomasztó kérdést 12 körül fogalmazzuk meg. Ülünk, állunk, ténfergünk, megint ülünk. Megéhezünk, a család is, a hűtő előtt állva szerre bekapunk valamit, mert mi lesz, ha pont akkor jön a szerelő. Kenyér kellene, penészfoltokat vagdalunk le a régiről, de nem megyünk ki a boltba, mert mi lesz, ha pont akkor jön a szerelő. Jó lenne kicsit tenni-venni itthon, na de mi lesz, ha akkor jön a szerelő. Olvashatnánk, tévézhetnénk, de ebben az idegtépő várakozásban lehetetlen, megfeszült érzékekkel figyelünk kifelé, párálló pórusokkal, tág pupillákkal, mint mondjuk az előbb említett vad, közvetlenül mielőtt lelőtték volna.

Kettőkor ismét beszólunk a munkahelyünkre, ahol közlik, hogy most már kiírnak szabadnapra. Négy óra tizenhárom perckor megjön a szerelő. Nem mentegetőzik, határozottan beviharzik a lakásunkba, körülnéz, mintha csak otthon lenne. Mutatjuk neki, mit szereljen, valahogy úgy érezzük, zavarjuk. Próbáljuk magyarázni, mit hogyan szeretnénk. Nem tudjuk, hallotta-e, nem beszél, munkához lát. Mentegetőzve újra felvázoljuk az elképzeléseinket. A mester megsemmisítően, lesújtva, megrendülten néz ránk, mint rettegett tanárunk annál a matekfelelésnél, és kifejti, hogy azt úgy nem lehet.

Csak másként lehet. Egyféleképpen másként. Ahogyan ő mondja, úgy. Vagy már megy is. Ijedten beszéljük le ebbéli szándékáról, közben elképzeljük, milyen lesz a szerelés eredménye úgy, ahogy nem szeretnénk, s belsőnkben megomlunk, valami mélységes ürességgel, valami kilátástalan beletörődéssel nézzük a ténykedését. Istenem, szerel! Ekkor már két napja nem dolgoztunk, mégis elgyötörten roskadunk le egy konyhaszékre, próbáljuk udvariasan szóval tartani a szakit, aztán csak ülünk üveges tekintettel. A mester soha nem válaszol, néha hümmög, sóhajtozik és nyögdécsel. Úgy tűnik, ennyire nehéz szerelése az életben nem volt. Szégyenkezünk, hogy éppen nálunk van ez így. Egyre inkább romok mindenütt. Öt óra tájban, amikor már a lakás igen jelentős részét beterítik a szerelendő tárgy részei, a mester dühösen felszisszen, hogy hiányzik egy alkatrész. Megy és megveszi, anélkül nem tud haladni.

Sajnos, ma már nem ér vissza, közli elmenőben mintegy mellékesen. Képtelenek vagyunk kikísérni, próbálunk felállni, de csak sápadtan rugózva rogyadozunk a konyhaszék mellett, mint kapatos mészáros disznóvágáskor. – Holnap találkozunk! – erősít meg pozitívan az ajtóból visszaszólva a mester. – Hogy mikor? Hát délelőtt!

Most mondja meg,
mit csináljak magával?

Jesszusom, hullik a haja. Hogy zsírosodik! Belépett, rögtön láttam, hogy le van tapadva. Száraz! Mindjárt letörik tőből! Édes istenem, mennyire őszül! Magának oldalt mindjárt nincs is haja. Na lássuk, tudunk-e kezdeni valamit ezzel a hajjal. Ezzel a fejformával? Látja, milyen a feje? Azt a frizurát, ebből a hajból??? Jól van, nekem mindegy, a maga haja.

Azt akarja megvenni? Na, nekem mindegy, a maga pénze.

Ezzel az arccal egyre nehezebb dolgozni. Milyen karikás a szeme alatt. A múltkor mintha nem lett volna tokája.

Nem tudom, hogy jár, de ezek a sarkak! És nézze meg a lábujjait. Nem semmi ez a kislábujjköröm, mit tudok én ezzel kezdeni?!

Erre a lábra nem tudom, találunk-e valamit. Ne haragudjon, de ilyen lábra nem tartunk. Ilyen lábat én még az életben nem láttam, gyere, Magdi, nézzed meg ezt a lábat!

Olyan nincs, jó kell legyen. Hogyhogy egyik nagy, a másik szorít? Az nem lehet. Akkor a magáé nem egyforma. Hja, akié nem egyforma, azzal nekünk nincs, amit csinálni. Tessék még keresgélni, de szerintem nulla az esély.

Én egyformán szegtem fel, de magának az egyik lába hosszabb, mint a másik! Basszus, kezdhetem elölről!

Tessék megmondani, mit kezdjek én ezekkel a falakkal? Hát hogy vannak megcsinálva ezek a falak? Kicsit megpattintom, jön le a festék. Tessék nézni, pattintom, hogy jön le a festék! Perc alatt hatalmas lett a folt. Nem tetszett mondani, hogy ilyen a falak állapota. Hát görbe a plafon! Nézze csak meg, ilyen plafont! Jézusom, a sarkak! Nézte maga ezeket a sarkakat? Most mit csináljak magával, mikor tudom én ezt megcsinálni?

Látja, hogy milyen olcsó a festék ezen az autón? S hogy van ez lefestve? Ne haragudjon, de ezek a lámpák is: hogy vannak felszerelve? Az ülés sincs rendesen berakva, hihetetlen. S maga ezzel járt eddig?

De hát ezen a terméken rossz a vonalkód! Szkennelem, más jön ki. Milyen termék ez, eszem megáll. Menjen, hozzon másikat belőle. Hogy ez volt az utolsó? Hát akkor nekem nincs, amit csináljak. Szombat este van, mondja meg, mit tudjak csinálni?

Meleg kürtőst? Ilyenkor? Az nincs, a hidegnek is el kell fogyni!

Hogyhogy nem friss? Hogy úgy látszik? Nem tudom, mit tetszik látni, de nálunk minden friss! Ha nem tetszik, ne tessék itt vásárolni!

Billeg az asztal? Tessék alátámasztani egy összetűrt papírral vagy valamivel. Billegősödnek meg, sajnos. Hozok egy rongyot, a levest feltörlöm. Bár ott a szalvéta.

Nem tudom, ekkora méretben van-e. Én megnézhetem, de kicsi az esély. Még soha nem volt ekkora méretű árunk. És ebben a színben! Pont ebben a színben kell?!

Persze hogy gyűrődik, ha így tartja magát. Húzza ki magát, akkor jól áll. Kicsit elsimítom, meghúzkodom, mindjárt jó is. De tartsa magát rendesen, az nem tőlem függ. Dehogy feszül, húzza be a hasát. Kicsit nagy a pocak!

Mondja meg, mit csináljak magával? Ilyen eredményekkel? Milyenek ezek az eredmények? Tessék lefogyni. Tessék meghízni. Tessék rendesen enni. Ne stresszelje magát. Nem tud aludni? Engedje el magát. Aludni kell!

Most mit csináljak magával? Lehet, hogy kért időpontot, de nem szerepel a rendszerben. A doktor úr programja már tele van mára, mondja meg, mit csináljak magával?

Tartalom

Miért is maradtunk mi itthon?

Ne hülyéskedj, mi erdélyi magyarok vagyunk!

Miért is maradtunk mi itthon?

Az erdélyi ember és a politika

Nem halunk ki

Szvíthóm (szívküldi)

Az elveszett Erdély keresése a Kaufland bejáratánál

Így gondozd

Hírháttérhatalom

Engedjétek a kanapéra a szobakutyákat!

Így gondozd erdmagyar humán értelmiségidet

A nehéz megmaradás – egy irodalmi ösztöndíjas naplójából

Függetlenség sugárút

Átváltozás

Otthoni tréning

Azért ez nálunk nem így szokott lenni

Csak nézitek a kütyütöket

Csak éltek bele a vakvilágba

Csak házasodtok önfeledten

Nehezebb időkre

Súly alatt

Hogy néz az ki?

Azért ez nálunk nem így szokott lenni

Hogy telik az idő!

Pedig milyen jóképű fiú voltál, Attila!

Ugye, hazafele vezetnek a nők?

Fűnyíró a Tündérkertben

Üvegfétis

Haladásláz

Felköszöntjük anyukát

Ugye, hazafele vezetnek a nők?

Miből tudod szilveszterkor, hogy erdélyi magyar vagy?

Esküvő a családdal

Az erdélyi magyar zenés-táncos mulatság

Most mondja meg, mit csináljak magával?

Érkezik a szerelő

Most mondja meg, mit csináljak magával?

Nehogy megártson

Bürofória

Mintavétel

Orvosi igazolás

A csodatévő magnézium

Kedvence a Fantaszelet

Felelős kiadó Szilágyi D. Szabolcs
Felelős szerkesztő Péter Abigail
Korrektor Rostás-Péter Emese
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Borítóterv Szentes Zágon
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978 973 165 278 8

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Bookline

www.bookline.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noticia text – SIL Open Font Licence
Mukta – SIL Open Font Licence