Zeynep

Idegen házasság

Emy Dust

Emy Dust - Zeynep- Idegen házasság

©Emy Dust 2024 ©Book Dreams Kiadó

Szerkesztő:

Masiko Fable

Borító:

Fazakas Emese

Kép forrása:

Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635862603

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható

Minden jog fenntartva!

„Ama unutma,

tas duvarlar arasindoki

karanligimin senden baska

penceresi yok!”

- Sabahattin Ali -

„De ne feledd,

a téglafalak közötti sötétségemnek, te

vagy az egyetlen ablaka!”

Zeynep

Ugyanaz a szürke este volt, mint minden egyes nap. Rettegve ültem a konyhában a kopott ülőkén, és vártam, hogy apám hazaérjen. Magamban imádkoztam, hogy ne menjen vissza a szokásos esti kártyázásra. Az mellett, hogy elmegy reggelente dolgozni, esténként a közeli bárban ismeretlen emberekkel eljátszik mindent, amit aznap megkeresett. Néhány éve a húgom nevelőintézetbe került, engem pedig csak azért hagytak itt, mert már nem vagyok kiskorú. Minden nap, minden egyes órája kemény küzdelem.

- Megjöttem - mordult fel, amikor belépett az ajtón.

Lüktetett a szívem a félelemtől, ahogy meghallottam a hangját. Nem kell vele szemben állnom ahhoz, hogy tudjam, alaposan a pohár aljára nézett. Már az első korty alkohol után megváltozik a hangja.

- Hol van a vacsorám?

Belépett a konyhába, a hangos csörömpölés jelezte, hogy nehéz kulcscsomóját az asztalra dobta a tányér mellé, ami valamilyen oknál fogva mégsem törött össze.

- Már hozom - válaszoltam, és elkezdtem kipakolni az asztalra az összes ennivalót, ami otthon volt. Nem tartott sokáig, némi kenyér, egy darab sajt és egy több napos felvágott maradvány volt a hűtőben.

- Nem főztél semmit? - nézett rám mérgesen.

- Nem tudtam vásárolni - válaszoltam elszégyellve magamat. Bárcsak megtehetném, hogy ha nem is minden nap, de néha egy levest tudjak főzni. Sajnos a helyzetünkben ez nem fog bekövetkezni, hacsak apám nem lép a változás útjára, ami szinte elképzelhetetlen. Én mégis próbáltam hinni benne.

- Majd ma nyerek egy kis pénzt, és holnap eszünk - csapott öklével a tányér mellé akkorát, hogy az megemelkedett az asztalon. Nem akartam ezt hallani, tudtam, hogy el fog menni ma is.

Miért is reménykedtem, nem tudom.

- Keresek valami munkát, és könnyebb lesz - kezdtem bele újra a győzködésbe.

- Te nem mész sehova! Itt van a helyed! A semmirekellő bátyád szó nélkül eltűnt, az sem érdekli, hogy mi van velünk - morgott folyamatosan.

Nem értettem vele egyet, de nem is vitatkoztam, mert túlságosan féltem tőle. Visszahúzódva vártam, hogy megegye az ételt.

- Majd jövök - jelentette ki miután befejezte a vacsorát, és kiment az ajtón.

Kitört belőlem a sírás, miközben elpakoltam az asztalról. Nem akartam tovább ezt az életet. Számomra ez rosszabb volt, mint a börtön. Ha anya élne, minden más lenne. Az ő halálával kezdődött az itthoni pokol. Akkor tizennégy éves voltam, Nevru csak egy, és Cetin huszonkettő. Anya halála után, apám megverte a bátyámat valami mondvacsinált okkal, és elzavarta a háztól. Rettegve néztük végig, ahogy a szomszédok nehezen, de ki tudták szedni a kezei közül. Én befogtam Nevru szemét, hogy ne lássa azt a borzalmat, amit apánk képes volt megtenni a saját fiával. Cetin azóta eltűnt, nem jelentkezett többet. Az is lehet, hogy nem élte túl apám csapását. Arra sem volt lehetőségem, hogy utánajárjak. Kérdezősködtem ugyan, de senki nem tudott róla semmit. Csalódott voltam, de nem eshettem szét. Nekem ott volt még a kis Nevru. Nincs olyan nap, hogy ne idézném fel magamban a pillanatokat, amikor minden rendben volt. Hiába tudtam, hogy már nem lehet, semmire sem vágytam jobban annál, hogy anya újra velünk legyen.

Gondosan rendet raktam, és bementem a szobámba. Félig hajtottam be az ajtót, hogy halljam, mikor érkezik haza apám. Lefeküdtem az ágyba, csak egy vékony takaró volt, amit magamra tudtam teríteni. Az ágy rugója hangosan kattogott minden mozdulatomra. Néha még bele is állt itt-ott a hátamba. Nálam is öregebb bútordarab, még ajándékba kaptuk, miután elvittek mindent a behajtók, apám tartozása miatt. Ki akarták dobni az egyik szomszédos utcában, mert már akkor borzalmas állapotban volt, használni sem lehetett volna. Megvarrtam pár helyen, és ahogy tudtam, újítgattam, de kínszenvedés rajta tölteni az éjszakákat. Nem mertem felkapcsolni a villanyt, pedig szerettem olvasni lefekvés előtt. A könyvek voltak a legjobb barátaim, velük eljutottam oda, ahova innen soha nem fogok. Egy másik világba, egy olyan életbe, aminek értelme van. Mert az enyémnek nem volt.

Hajnalban nagy csörömpölésre ébredtem. Tudtam, hogy apám megérkezett. Felkeltem, hogy megnézzem, de már messziről is érezni lehetett az alkohol bűzét a házban. A kanapéig jutott, amint végigdőlt rajta, elaludt. Levettem róla a cipőt és betakartam, majd visszafeküdtem.

Reggel, amikor kimentem, már nem volt sehol. Felöltöztem, hogy elmenjek a piacra. Nem volt pénzem, hogy bármit vegyek, de szerettem nézni az embereket, ahogy válogatnak a szebbnél szebb zöldségek és gyümölcsök között.

- Jó reggelt, Zeynep! - integetett vidáman a szomszéd idős asszony.

- Jó reggelt, Ruszlána anyám! - köszöntem mo-solyogva.

- Zeynep, várj angyalom - szólt utánam. Megfor-dultam, addigra ott állt mögöttem. - Jaj, drágám. Olyan sápadt vagy - simogatta meg az arcomat.

- Jól vagyok - mondtam halkan.

- Tessék, ezt fogadd el! Friss termés - nyomott a kezembe egy tasakot, amiben nagy, piros almák voltak. A látványra összefutott a nyál a számban. Idejét sem tudom, mikor ettem utoljára gyümölcsöt.

- Nagyon kedves, Ruszlána anyám, de nem kell. - Szégyenlősen toltam vissza a felkínált ajándékot, de nem vette el.

- Nem, nem! Ez a tiéd! Vidd csak el! - mosolygott, de láttam a szemében a sajnálatot.

Bárcsak ne látnám, de Isztambul szegény negyede jól ismeri az apámat. Tudják, milyen.

- Köszönöm! - sütöttem le a szemem, és elfogadtam tőle az almákat.

Integetett és visszament az asztalhoz, ahol már várták az állandó vevői. Népszerű volt a gyümölcse, ami a kertjében termett.

Tovább sétáltam, kivettem a tasakból egy almát, és elkezdtem enni. Jólesett és éhes voltam, talán kétnaponta, ha jutott némi ennivaló nekem is. Attól az egy almától megtelve éreztem a gyomromat. Miután kinézelődtem magam, hazamentem. Kitettem az almát az asztalra. Reméltem, apám örülni fog, hiszen ez is több, mint amit eddig hozzá tudtam tenni a napi betevőnkhöz.

Mit csinálhatnék, ha megtiltotta, hogy elmenjek dolgozni?

Még titokban sem tehettem meg, mert mindig ellenőrzi. Már megpróbáltam. A hajamnál fogva rángatott haza a kisboltból, az első napon. Előkészítettem a mosnivalókat, és hozzákezdtem a ruhák tisztításához. Nem volt mosógépünk, vagy bármi, ami megkönnyítette volna a dolgomat. Kézzel kellett tisztává varázsolnom a ruhánkat.

Már délután volt, mire be tudtam fejezni. Még volt időm, mielőtt hazaért volna, így melegítettem magamnak vizet, és lefürödtem. Vágytam arra, hogy egyszer sokáig ülhessek egy kádnyi forró vízben, magamba szívva a szappan friss illatát. Szerettem hagyni, hogy csak úgy megszáradjon a hajam, ahogy megmozdultam, mindig éreztem azt az édes illatot, amit a szappan hagyott rajta. Felöltöztem, újból elrendeztem mindent, hogy apám ne tudja azt mondani, rendetlenség van.

- Megjöttem - zendült apám hangja. Szokása szerint lépett be az ajtón.

- Apám! - Boldogan mentem elé, de ő csak haragosan nézett rám.

- Minek örülsz? - kérdezte mogorván, majd rápillan-tott az asztalon lévő almákra. - Ez mi? - Felvett egyet a kezébe, és mérgesen vont kérdőre.

- Ruszlána anyámtól kaptuk - válaszoltam büszkén, reméltem, hogy örülni fog.

- Mondtam, hogy nem fogadhatsz el senkitől semmit! - ordította, majd felvette a többi almát is, és egy mozdulattal kidobta őket az ajtón.

- De ezek csak almák. - Könnyes szemmel néztem rá, miközben remegtem a félelemtől, mint mindig, amikor hasonló kitörést produkált. Fizikailag még nem bántott, de számítottam rá, hogy egyszer le fog rám sújtani a kezeivel. - Majd veszünk ennivalót, nem kell nekünk alamizsna! - fújtatott dühöngve, és kiment, maga mögött becsapva az ajtót.

Tudtam, hogy hová igyekszik. Bementem a szobába, ráborultam az ágyra, majd álomba sírtam magamat.

Kiabálásra és dübörgésre riadtam fel. Arra számí-tottam, hogy apám részegen nekiesett a szekrénynek, és azért morgolódik. Volt már ilyen korábban is, így elindultam a konyha felé.

- Hol van a pénz? - Erős férfihang hallatszott, amire megtorpantam.

Nem apám hangja volt. Összeszedtem magam, hogy megnézzem, mi történik. Ahogy beléptem a konyhába láttam, hogy apám a földön fekszik. Egy öltönyös férfi hajolt le hozzá, és egy másik hatalmas darab állt mellettük.

- Fizetni fogok, kell még egy kis idő! - ígérgetett apám könyörgő hangon.

- Már elég időt kaptál, a főnök a pénzét akarja! -A férfi megemelte őt a nyakánál fogva, amit már nem tudtam tétlenül nézni.

- Hagyják békén! - szaladtam volna oda, de a másik férfi elkapott, és nem engedett közelebb.

- Ez meg ki? - nézett mogorván rám fekete szemeivel, miközben én hadakoztam erős szorításában.

- Őt hagyjátok békén! - mondta apám, a nyaka köré tekeredő ujjak miatt fuldokolva.

Az egész testem remegett, a férfi olyan erősen fogta a karomat, hogy az zsibbadni kezdett.

- Engedjék el! - könyörögtem.

- Ki vagy te? - kérdezte és megrángatott.

- A lánya vagyok - válaszoltam szipogva.

- Nem is mondtad, hogy van egy lányod - jegyezte meg a férfi, majd elengedte apám nyakát, és pofozgatni kezdte, végül ránézett az engem szorongatóra, és mintha egy pillantással megegyeztek volna. - Te most velünk jössz! - jelentette ki, és elkezdett kifelé húzni a helyiségből.

- Ne vigyétek el, fizetni fogok! - kiabált utánunk apám könyörögve.

- Engedjen el! - sikítottam. Próbáltam kiszabadítani magam, de esélyem sem volt. A férfi jóval nagyobb és erősebb volt nálam.

- Ha élve akarod látni, akkor szedd össze a pénzt! - fenyegették meg őt. A döbbenettől, hogy mi fog velem történni, levegő után kapkodtam.

Egy fekete autó parkolt a házunk előtt, amibe csakhamar belökött a karomat rángató férfi. Próbáltam menekülni, de a kocsi ajtaja bezárult előttem, és képtelen voltam kinyitni, így csak az ablakon dörömböltem. Apám kirohant a házból, majd megállt az indulni készülő autó mellett.

- Visszahozlak! - mondta az üveg másik oldalán.

- Apa, segíts! - kértem őt sírva.

Az ablakra tettem a kezem, vártam a segítséget, de ő még mindig tehetetlenül állt az autó mellett. A két férfi beült, és azonnal elindultunk. Átcsúsztam a másik oldalra, és próbáltam kiszabadulni, de hiába rángattam a nyitókart, az meg sem mozdult.

- Ne erőlködj, nem fog menni! - fordult hátra arrogánsan az egyik nagydarab gorilla.

Igaza volt, de kellett egy kis idő, míg rájöttem, hogy tényleg nem juthatok ki. Este volt, alig láttam valamit az útból, nem volt ismerős a hely, ahol mentünk. Az útszéli lámpák elmosódtak a szemem előtt. Féltem, nem tudtam, hogy hova megyünk és mit fognak velem csinálni. Talán most láttam utoljára apámat. Megállíthatatlanul folytak a könnyeim, a gyomrom görcsbe szorult.

Egy nagy, fekete kapun mentünk át. Amint az autó megállt, az elrablóim kiugrottak, és könnyedén kinyitották az ajtót, amit én ütlegelve és rángatva sem tudtam. Nem akartam kiszállni, meg se mozdultam.

- Kifelé! - parancsolt rám a sűrű, fekete hajú férfi, majd, amikor látta, hogy nem moccanok, megragadta a karomat.

- Hagyjon! - hadakoztam vele, de megint nem volt esélyem. Pillanatok alatt szedett ki az autóból.

Hatalmas, barna ajtó felé húzott. A lábaim alig értek a fényesen megcsillanó aljzathoz, annak ellenére, hogy minden erőmet bevetettem, hogy hátráltassam. A házban a márványpadlót néztem, ami fényesre volt törölve.

- Sikerült? - Egy másik hang közeledett.

- Nem, uram. Nem volt meg a pénz - válaszolta a férfi, amelyik szorította a karomat.

- Ez ki? - kérdezte a felénk közeledő hang, de már a kérdés végére ott állt előttünk.

- A lánya - jelentette ki büszkén vaskezű szorítóm.

- Nektek elment az eszetek? Idióták! Minek hoztátok ide? - förmedt rájuk felháborodva az ismeretlen férfi.

- Elhoztuk, így majd fizetni fog az öreg - közölte büszkén az ember.

- Csak egy kolonc lesz a nyakunkon! - mérgelődött tovább a később érkező férfi.

Nem néztem fel, nem voltam rá kíváncsi. Annyit láttam, hogy rajta is öltöny van. Fekete cipője makulátlan volt a lábán.

- Vigyétek fel az egyik szobába! Majd apám eldönti, mi lesz vele. Nekem nincs időm ezzel foglalkozni. Idióták! - adta ki a parancsot, mire azok nyomban elindultak velem.

Hadakoztam és ellentartottam, de sikertelen volt minden próbálkozásom. Keskeny lépcsőn mentünk fel, amit puha, bordó szőnyeg borított. Az emeleten is márványpadló volt. Egy hatalmas, fehér ajtó előtt álltak meg, majd kinyitották és belöktek rajta, amitől egyenesen a földre estem. A kezemmel védtem ki az ütést, hogy ne essek arccal a földre. Hallottam, ahogy csapódott mögöttem a tömör ajtó. Percekig nem mozdultam, próbáltam felfogni, mi történik. Kisöpörtem a szemembe hulló hajszálaimat, majd feltápászkodtam a földről. Ekkor tűnt fel, hogy a szoba önmagában akkora volt, mint az egész otthonom.

A méretes ablakokon aranyszínű selyemfüggöny lógott, a földet perzsaszőnyeg borította. A kellemes tapintású szövet finoman simogatta a tenyeremet, ahogy végighúztam rajta a kezem. Tekintélyes méretű ágy pihent az ablak közelében, amin megannyi díszpárna sorakozott. Teljesen elkábított a fényűzés, amibe kerültem, így megfeledkezve fogoly státuszomról, körbejártam a helyiséget, hogy mindent megcsodáljak.

Milyen helyre hoztak? Kinek tartozik az apám?

Megérintettem mindent, még soha nem volt részem ilyen pompában, legfeljebb a képzeletemben, amit egy-egy könyv váltott ki olvasás közben. Egy csukott ajtó volt a sarokban. Odasétáltam és rátettem a kezem a kilincsre. Amint megnyitottam az ajtót, egy óriási fürdőszoba képe tárult elém.

Mindent márvány borított, a fürdőkádban úszni lehetett volna, az otthoni lavórhoz képest. Bementem és tovább ámultam azon, hogy minden tündököl körülöttem. Mesébe illő környezetben voltam, de a valóság visszarántott, hogy ez az egész apám felelőtlen függősége miatt, akár az életembe is kerülhet. Ki vagyok szolgáltatva valakinek, akit nem ismerek, és nem tudom, mit akar tenni velem. Visszamentem a szobába, leültem az egyik bársonyos tapintású fotelbe. Kis idő elteltével nyílt az ajtó, és az ijedtségtől a torkomban éreztem a szívem dobogását. Egy középkorú nő lépett be rajta. Dermedten figyeltem, hogy mit akar csinálni.

- Jó estét, Asu vagyok - mutatkozott be.

Kedves hangja volt, alacsony termetével alig volt magasabb nálam. Hasonlított a szomszéd Ruszlána anyámra. Nem szólaltam meg, lesütöttem a szemem előtte is.

- Ezt igya csak meg, kisasszony! - Egy pohár vizet tett le mellém az asztalra. Felnéztem rá, majd felötlött bennem, hogy talán tőle kérhetnék segítséget.

- Kérem! Engedjenek el! - nyögtem ki elszorult hangon.

- Nem tehetek semmit, én csak egy cseléd vagyok - tiltakozott rögtön.

- Nem önszántamból vagyok itt! Ez bűncselekmény. Maga is meg fog fizetni azért, hogy szótlanul nézi, amit ezek művelnek - vágtam hozzá dühösen.

- Ha szüksége van valamire, szóljon!

Zavartan állt előttem, arcára ijedtség ült ki, amitől kicsit lelkifurdalásom lett, amiért olyan rideg voltam vele. Talán igazat beszélt, és tényleg nem tehet értem semmit. A jelen helyzetben csak magamra számíthattam. Megfordult és kiment, minden további szó nélkül. Sokáig apám járt a fejemben. Felálltam, és az ágyhoz mentem. Először leültem, majd hosszan kinyújtottam a lábam és lefeküdtem. Az egyik díszpárnát szorítottam magamhoz. Nem akartam elaludni, de annyira kimerültem, hogy percek alatt zuhantam mély álomba.

- Jó reggelt! - Asu hangjára ébredtem fel, éppen a sötétítőt húzta el az ablakon.

A nap sugarai vakítóan törtek be a szobába. Azonnal összeszorítottam a szemem és a kezemet az arcom elé kaptam, majd riadtan ültem fel.

Hogy aludhattam el?

- Behoztam a reggelit - mutatott az asztalra.

A tálcán egy hatalmas pohár tej volt, kenyér és frissen gőzölgő tojás. Azonnal megcsapta az orromat az illata, és éreztem, hogy felmordul a gyomrom. Mégsem mentem oda, a makacsságom sokkal erősebb volt, mint az éhségem. Hozzászoktam, hogy napokig üres a gyomrom.

- Na, egyen, kisasszony! - biztatott vidám hangsúllyal.

Nem válaszoltam, belém fagyott minden szó. Ültem az ágy szélén és néztem magam elé.

- Visszajövök később - mondta, azzal kiment.

Felálltam, és az ablakhoz sétáltam. Hatalmas kert volt az épület alatt, végeláthatatlan gondozott zöld fű, a szélén sorba ültetett virágok. Nem volt kint senki, behallatszott a madarak örömmel teli csiripelése, de én csak arra tudtam gondolni, hogy kényszerből kell itt lennem. Apám már biztos elment dolgozni.

Hogyan fog majd egyedül élni és hogyan fogja összeszedni a pénzt, amivel tartozik? Talán már le is mondott rólam.

Sanyarú és szenvedés volt minden nap, de ő az apám. Még bennem volt minden emlék, hogy milyen volt régen. Mennyire vidám volt és odaadóan szerette élete szerelmét, az anyámat. Mindent megtett értünk. Élni akart, akkor még az volt a célja, hogy boldogok legyünk. És most? Kihalt belőle minden. Anya halála után az elkeseredése szétszaggatta a családunkat. Hogy meg tud változtatni az élet fájdalma valakit, aki nem elég erős ahhoz, hogy küzdjön. Egy olyan énje uralta, ami önpusztító volt, de nem csak saját magát, a környezetét sem kímélte.

- Ó, még nem evett semmit? - lépett be ismét Asu.

Csalódottan nézte az érintetlen tálcát, majd felvette és kiment vele. Mozdulatlanul ültem, és az ablaküvegen át pásztáztam a kinti világot. Pár perccel később hangosan kopogtak az ajtón, majd várakozás nélkül be is nyitott rajta a nagydarab férfi. Ő volt az egyik, aki tegnap idehozott. Azonnal felálltam, és hátrálni kezdtem.

- Az úr látni akar! - Mély és erős hangja volt a félelmet keltő külseje mellé. - Indulj kifelé! - kiabált rám, de nem mozdultam.

Lendülettel indult el felém, majd olyan gyorsan termett előttem és ragadta meg a karomat, hogy esélyem sem volt elmenekülni. Még a tegnapi szorítását is éreztem, a mostani pedig még jobban fájt.

- Engedjen el! Ezért mind meg fognak bűnhődni! - próbáltam az ujjait lefejteni magamról.

- Csak ilyenkor van hangod? - állt meg, és az arcomba kiabált.

Nem adtam fel. Kihúztam a kezemet a szorításából, de arra nem számítottam, hogy hirtelen elenged, én pedig a földre zuhanok.

- Állítsd fel! - szólt egy férfihang, ami ugyanaz volt, mint tegnap, amikor megérkeztünk.

- Ő hadakozott velem, uram - próbált mentegetőzni.

Lassan kezdtem feltápászkodni, mire odajött hozzám, hogy segítsen felállni, de ellöktem a kezét magamról.

- Látja, ez a lány nem normális - szabadkozott.

Felálltam és a földet néztem, közben éreztem, hogy az ismeretlen férfi megállt előttem.

- Hogy hívnak? - Várta, hogy válaszoljak, de nem szólaltam meg. - Nem leszünk így jóban - jegyezte meg mérgesen. Megfogta az államat és felemelte, hogy ránézzek. - Hogy hívnak? - ismételte a kérdést. Szorosan fogott, így nem tudtam elfordítani a fejem. Egyenesen a szemébe pillantottam, ami kék volt, mint a tenger, legalábbis ilyennek képzeltem, mert még soha nem láttam. Alig lehetett több harmincnál, jóval magasabb volt, mint én, erős álla és enyhe borosta keretezte arcát. Erős parfümje csavarta az orromat. Amikor látta, hogy hiába várja a válaszomat, elengedett, és megigazította a zakóját.

- Zeynep - mondtam alig hallhatóan.

- Tudod, miért vagy itt, Zeynep? - tette fel a kérdést, amire nem válaszoltam. - Sok pénzzel tartozik az apád. Fizetnie kell - sétálgatott előttem. - Reménykedj, hogy mielőbb előkeríti a tartozását! - Úgy mondta, mintha én bármit is tehettem volna az aktuális helyzetemben. Kicsit sem volt rokonszenves, és visszataszítónak tartottam fellengzős viselkedését.

- Reménykedj csak, mert minden nap meglátogatjuk az apádat - mondta röhögcsélve a nagydarab, lökdöső férfi, és csak akkor komolyodott el, amikor a főnöke ránézett. - Mit csinálunk vele, uram? - kérdezte tőle.

- Ebédre megérkezik az apám. Majd ő eldönti, mit csinál az agyatlan húzásotokkal - válaszolt mogorván a férfi, és keményen megkopogtatta a férfi fejét, majd kiment, amint megcsörrent a telefon a zsebében. A vaskezű fickó vigyorogva integetett, miközben követte a főnökét. Csapódott a hatalmas ajtó és kattant a zár. Újra bezártak.

Innen nem kerülök ki soha!

Reménytelenül sétáltam vissza az ágyhoz.

Honnan lenne apának pénze?

Azt nem tudtam, hogy mennyivel tartozik, de abban biztos voltam, hogy nem fog tudni elővenni egy lírát sem. A legrosszabbra kellett számítanom, hogy talán soha nem szabadulok innen. Ültem az ágy szélén, magam elé bámultam és a gondolataimmal hadakoztam. Egyik pillanatban úgy éreztem, meg fog oldódni ez a kilátástalanság, a másikban elvesztem. Ez így ment órákon keresztül, és csak azt vettem észre, hogy ismét nyílik az ajtó. Belépett rajta a fekete hajú férfi, és felrántott az ágyról, hogy magával vigyen. Futólépésben kanyarogtunk a házban, ami olyan volt, mint egy labirintus. Belökdösött egy irodába, ahol az asztalnál egy öreg szakállas férfi ült. Az ablaknál a férfi állt, akinek elárultam a nevem.

- Itt van a lány, Emír úr! - lökött az asztal elé a férfi. A szélében támasztottam meg magam, hogy ne essek rá.

- Mit akarnak tőlem? - kérdeztem, de egyik sem szólalt meg.

Az öreg felállt, elém sétált, aztán hosszú percekig csak méregetett. Zavartan tettem keresztbe remegő karjaimat. Úgy éreztem magam, mintha épp a halálos ítéletemre várnék.

- Végezzétek ki! - fordult az ablaknál álló férfihez, könnyedén kiadva a parancsot.

- Mi? Nem! Nem csináltam semmit! - léptem a férfi után, hogy kérleljem, ne vegye el az életem, de meglendítette a kezét és ellökött, amitől néhány lépést hátra tántorodtam.

- Ne merj hozzám érni! - kiabált rám.

Lehajtott fejjel álltam, a sírástól elszorult a torkom.

- Meg tudod csinálni, fiam, vagy Tahir végezzen vele? - lépett az ablaknál álló férfihez.

- Ha ezt akarod, nem probléma - adta válaszul a másik, majd kikerülte az öreget, és megragadta a karomat.

- Ne, ne, kérem! Nem tehetik ezt! - zokogtam, miközben kihurcolt a kocsihoz és belökött hátra.

- Ülj be mellé, mert az idegeimmel játszik! - parancsolt a nagydarab férfire, mire az kötelességtudóan beült mellém és lefogott.

- Nem teheti, kérem, engedjen el! - zokogtam megállás nélkül.

- Fogd be lány, mert a kocsiban végzed! Nem akarom a véredet törölni az ülésről!

- Engedjenek el! - kérleltem tovább őket erőm fogytán.

Arra sem volt már energiám, hogy nézzem, hova megyünk. Meg sem hallották, amit mondtam. Mikor felnéztem, egy faház volt a szemem előtt, amit erdő vett körül.

- Kiszállás! - nyílt az ajtó.

Ledermedve néztem, hol fogok meghalni. Egy erdőben, név nélküli sírban temetik majd el a testem. Még csak fejfám sem lesz. Anyám után küldenek úgy, hogy nem tettem semmit.

Mi lesz majd az apámmal? És Nevruval?

- Azt mondtam, kifelé! - kiabált rám a férfi. Előrántotta a fegyverét, és kihúzott az autóból. - Te itt vársz rám! - parancsolt az emberére.

- Ne végezzek vele inkább én, uram? - kérdezte a férfi.

- Mit nem értesz azon, hogy itt vársz? - mordult rá mérgesen, azzal maga elé lökött és a ház felé indultunk.

Talán itt megszökhetnék.

Nem tudtam, mennyire volt tőlem, mert csak a levelek zörgését hallottam a hátam mögött.

Most kell megpróbálnom!

Felnéztem és szaladni kezdtem. Egyenesen a fák közé. Bele sem gondoltam, hogy akár hátba is lőhet. Menekülni akartam. Félelemtől remegő lábakkal futottam, ahogy csak tudtam. Hangos durranás csendült fel az égbe, ami kizökkentett a lendületemből és térdre estem. Össze-rezzentem.

Lehet eltalált, csak még nem érzem a fájdalmat? Most biztos végem.

- Mit gondoltál, hogy csak úgy meg tudsz szökni? - szorította a fejemhez a fegyvert.

A kezében volt az életem és nem tudtam mást tenni, csak sírni.

- Kérem! - kérleltem halkan.

- Állj fel! Gyerünk! - Felhúzott. - Ha itt akarsz meghalni, legyen! Rajtam nem múlik! - mondta, majd ismét rám fogta a fegyvert.

Felnéztem rá. Az arcán halvány könyörület sem látszott. Tekintete hideg volt. Tengerkék szemei feketén izzottak. Nem láttam reményt a szabadulásomra.

- Visszafizetem az adósságot. Kérem, ne! Van egy húgom, gondoskodnom kell róla! Nem maradhat egyedül, még túl fiatal hozzá.

Nevrura gondoltam. Én voltam az utolsó reménye, csak rám számíthatott, hogy ne idegenek között nőjön fel. Elvesztette az anyját, a bátyját, az apja nem törődik vele, és most tőlem is megfosztja az ég.

- Hogy akarod visszafizetni? - kérdezte hűvös hangon.

- Dolgozni fogok. Ha kell, több helyen is.

- Nevetséges!

- Megteszek mindent! Kérem!

- Az lehet, de majd a következő életedben. Fordulj meg! - mordult rám. Tiltakozva ráztam a fejem. Egyenesen farkasszemet néztem a pisztoly csövével. - Azt mondtam, fordulj meg! - kiabált rám erősebben. Felém lépett, megragadta a karomat, amikor újra könyörögni kezdtem.

- Kérem, ne! - zokogtam.

-Azt hiszed, az apám kivárja, amíg fizetsz, ha életben hagylak?

Lehajtottam a fejem. Nem láttam rá esélyt, hogy megmeneküljek.

- Kitalálok valamit, megígérem - suttogtam halkan. Remegve álltam és vártam a hangos durranást, ami elveszi az életem. Hosszabb csönd következett, míg újra megszólalt a férfi.

- Élni akarsz? - kérdezte majdnem ordítva, hogy a hangjától szinte megállt a szívverésem.

- Igen - suttogtam.

- Mire lennél hajlandó érte? Hm? - nyomta a halántékomhoz a fegyvert. - Mire? Mert egy módon úszhatod meg, ha a családhoz tartozol. - jelentette ki. Homályosan láttam az arcát a szemembe gyűlő könnyek mögül.

Hogyan tartozhatnék a családjához?

- Hajlandó lennél rá? - kérdezte az arcomba mordulva. Rettegtem a gondolattól, de folyamatosan Nevrura gondoltam.

- Igen! - fakadtam ki sírva. - Megteszek bármit.

- Egy esélyed van. Ha elszúrod, nem leszek könyörületes, és golyót repítek a fejedbe - fenyegetett meg, mire hevesen bólogattam.

- Mit kell tennem?

- Még ma a feleségem leszel - jelentette ki, majd megfogta a karomat és visszarángatott az autóhoz.

- Hogy mi? - dadogtam, de nem jutott el a tudatomig, hogy mit mondott.

- Akarsz élni vagy sem? - fordult meg hirtelen.

- Igen! - válaszoltam sírva. - De kell, hogy legyen más megoldás is.

- Van! Ha azonnal apám elé teszed a pénzt. Ha én nem öllek meg, mással fogja elvégeztetni. Melyiket akarod? - kérdezte az arcomba hajolva.

Nem tudtam hirtelen gondolkodni. Képtelenségnek tartottam, hogy a felesége legyek.

Mégis, hogy képzelte? De ha élni akarok, nincs más választásom.

Akaratlanul is beleegyeztem.

- Rendben - mondtam ki halkan.

- Mostantól akkor beszélsz, ha megengedem, azzal, akivel megengedem, és azt csinálod, amit én mondok! - Nem tudtam válaszolni a torkomat elszorító sírástól. - Megértetted? - Kérdése mellé meghúzta a ravaszt és a lábam mellé lőtt. Ugrottam egyet az ijedségtől.

- Igen! - válaszoltam sírva.

- Szívességet teszek ezzel, ne merj visszaélni vele! - vágta fenyegetően az arcomba, majd tovább húzott az autó felé.

- Uram, tudtam, hogy nekem kellett volna menni - tárta szét a karját a várakozó fickó.

- Nem kérdeztem a véleményed! Szedd össze az iratait és hívd az anyakönyvvezetőt! - adta ki a parancsot az emberének.

- Minek azt uram? Temetéshez?

- Még ma egybekelünk.

- Hogy mi? - A férfi szemei majd’ kifordultak a döbbenettől, az álla a földet súrolta.

- Nem teheti! Emír úr a sírba tesz mindannyiunkat. Látnom kell még az anyámat, uram. Beteg asszony! - A férfi erős szorítása megszűnt a karomon, helyette az embere nyakára tekeredtek ujjai.

- Ne merj ellenállni a parancsomnak, Tahir, mert az anyád hamarabb fogja megélni a temetésed, minthogy meghaljon! - A fejéhez nyomta a fegyvert. Rettegve néztem, mi zajlik előttem.

- Meglesz az esküvő, uram - bólogatott a nagydarab ember, arcán félelemmel.

A férfi elengedte az emberét, kinyitotta az ajtót és belökött hátra az ülésre. Dühöngve rúgott bele az autóba, kétszer is, mielőtt beszállt volna.

- Ej, mit hozol a fejünkre. Lesújt ránk az ég! - mondta tovább a magáét siránkozva a Tahir nevű fickó, miután elindultunk.

- Elhallgass! Ki hozta a nyakunkra? - mordult rá a főnöke.

- Hasan uram! Mit kellett volna tennünk? Jó lecke lett volna az öregnek! - fújt mérgesen Tahir.

Most már a nevét is tudom: Hasan. Miért kegyelmezhetett meg? Hogy fogadhattam el? A felesége kell legyek?

Hosszú percekkel később kezdett tudatosulni bennem. Annyira rémült voltam, hogy belementem.

- Jó lecke? - kérdezett vissza Hasan.

- Az öreg elveszti az egyiket, tudja értékelni a másikat. Ha a csaj meghal és az öreg nem szedi össze a pénzt, megöljük a másik gyerekét is. Azt is eltitkolta, hogy gyereke van.

Hasan megragadta Tahir tarkóját, majd erősen a műszerfalba préselte a fejét.

- Ne oktass ki és főleg ne mondd meg nekem, hogy mi lett volna a helyes, amíg én adom a szádba a kenyeret! Megértettél?

- Megértettem - válaszolt nyögdécselve Tahir.

Miután kiszabadult, visszadőlt az ülésbe és a tarkóját dörzsölte. Többet nem szólalt meg az úton. Meghúzódva ültem hátul.

Hogy kerülhetnék ki ebből?

Amint visszaértünk a házhoz, hányinger fogott el a rám törő erős idegességtől. Kiszálltak mindketten, de én meg se mozdultam. Az ajtó kinyílt és Hasan intette, hogy menjek.

- Mire vársz? - mordult rám mérgesen, mire remegve kiléptem az autóból. - Indulj! - intett az ajtó felé, de elém lépett, hogy ő menjen előre.

Lehajtott fejjel mentem utána, mögöttünk Tahir botorkált. Asu már nyitotta előttünk az ajtót. Alig láthatóan meghajolt Hasan előtt, rám pedig mosolygott, amit én nem tudtam viszonozni. Szívemben mérhetetlen fájdalom volt. A nappaliba mentünk. Ez egy más része lehetett ez a háznak, mert amikor idehoztak, nem láttam a helyet, de még más embereket sem. Most ott volt a nappaliban egy nő és két fiatal lány is.

- Fiam! - indult kitárt karokkal Hasan felé az asszony. A két lány is felállt a kanapénál.

- Anyám - biccentett Hasan.

- Ki ez a lány? - nézett rajtam végig az asszony.

- Készülődjetek, mert este egybekelünk! - jelentette be Hasan, majd megragadta a karomat és tovább húzott.

Hallottam a nő állát koppanni a döbbenettől. Azt hittem, a szeme is felakadt és az ég magához szólítja ott rögtön. Az emeletre mentünk a széles lépcsősoron. Nem tudtam olyan gyorsan szedni a lábam, mint Hasan, ezért húzott maga után, de olyan vehemenciával, hogy alig tudtam tartani a vele a lépést. A folyosón keresztül egy szobába húzott be.

- Itt vársz, amíg nem jövök vissza! - parancsolt rám, azzal megfordult, hogy egyedül hagyjon.

- Várj! Most mi lesz? - szóltam utána.

Hirtelen megfordult.

- Engedtem, hogy kérdezz?

- Én csak…

- Shhh - csitított. Némán néztem rá. - Akkor szólalsz meg, amikor engedélyt adok rá! Megértetted? - kérdezte megint agresszíven, amitől kirázott a hideg. Elfordítottam a fejem és megadva magam bólintottam, hogy megértettem. - Rám nézel, ha velem beszélsz! - követelte a tekintetem, amit tudtam, hogy nem lenne illendő, ezért nem is néztem a szemébe.

- Én azt…

- Nem érdekel! Az én szabályaimat követed!

Felnéztem rá, egyenesen a szemébe. Még mindig hűvös és könyörtelen volt. Az arca tele volt keserűséggel. Aligha vannak ennek az embernek érzései.

Végül megfordult, és kiment az ajtón.

Hasan

Becsaptam magam mögött az ajtót. Már most tudom, hogy rosszul döntöttem, hogy megkegyelmeztem neki. Átkozott gyengeségem! Könnyűszerrel végeztem ki eddig bárkit, aki akadályt jelentett a munkában vagy fenyegetést a családomra. De meginogtam, amint ennek a lánynak kellett volna elvennem az életét. Nőt soha nem ölök, ez alap! Kivétel akkor van, ha a húgaimra jelent fenyegetést! Ha megfordul, ahogy parancsolom neki, talán megtettem volna. Úgy, hogy vele szemben álltam, és láttam az ártatlan arcára kiült rettegést, képtelen voltam meghúzni a ravaszt. Nem hiába kételkedett apám, hogy meg tudom csinálni. Nemet kellett volna mondanom és Tahirra bízni, hogy elvegye az életét.

Minek kellett olyan ártatlanul néznie? Minek?

Átkozott egy lány, angyal külsővel. Az apjával kellett volna végezni, felesleges éhes száj a világban. Utolsó hazudozó. Eleget bűnhődött miatta a lánya, akinek a halál csak megváltás lett volna. Helyette elveszem feleségül. Elment az eszem! Nagyobb pokolba küldöm ezzel, hogy a nevemre veszem, mint azt ő el tudja képzelni. De ha hagyom elmenni, ahogy kérte, apám rátalált volna.

Mit nyert volna vele? Néhány napot? Mást nem, mert így vagy úgy, de az életét elvették volna.

- Asu! Apám merre van? - kérdeztem a nappaliban takarító asszonytól.

- A dolgozószobájában, uram - felelte, mire rögvest visszakanyarodtam a helyiség felé.

- Édes kisfiam! - Anyám elállta az utamat, a húgaim mögötte árnyékként kísérték. - Mit jelentsen ez, hogy megnősülsz? Miért csak most jelented be? Időnk sincs elkészülni! A lányról és a családjáról sem tudunk semmit! Kik ők egyáltalán?

- Semmit nem kell tudnod róla! Törődj bele!

- Ilyen hirtelen? Rossz fényt vet a családunkra! Szégyenbe fogunk kerülni! - szörnyülködött tovább. - Mi lesz így az Elif családjának tett ígéretünkkel? - siránkozott hangosan.

- Nem kérdeztem a véleményed. Én döntöm el, hogy kit veszek el - vágtam vissza. Feldühített a viselkedése.

- Elif tanult, okos lány, mindamellett, hogy gyönyörű is - mondta elkeseredve.

Otthagytam őket, további válasz nélkül. Nem akartam többet hallani. Elif valóban gyönyörű volt, a gond az, hogy mégsem vonzott, akármennyire is akarták, hogy a feleségem legyen.

- Uram! - szólt utánam Tahir.

- Ilyen nincs! - Megfordultam, hogy mit akar.

- Jale anyakönyvvezető hét órára jön. Megvan minden! - közölte, mire én bólintottam.

Csoda, hogy ezt el tudta intézni. Rafiki visszaérhetne a családi látogatásából, mert ezzel a féleszűvel csak nyűg dolgozni, és közben a siránkozásait hallgatni.

- Álljatok készen! - vetettem oda, majd tovább mentem, hogy bejussak apámhoz és lerendezzem végre a dolgokat. Már biztos tud róla, hogy mi fog történni, lesújtó járványként terjednek a hírek ebben a házban.

Kopogás nélkül nyitottam be. Apám az asztalnál ült, Nilgün jegyzettömbbel a kezében a székről figyelte őt.

Ezzel a nővel is több időt tölt, mint amennyit dolgozik.

- Már ideje volt! - ugrott talpra, begombolta a zakóját és kilépett az asztal mögül. - Nilgün! Hagyj most magunkra!

- Igen, Emír úr - bólintott engedelmesen. Még csak egy pillantást sem vetettem rá, miközben kiment, de éreztem, hogy a szeme majd kiesik attól, ahogy engem bámul.

- Mit jelentsen, amit hallok, fiam? Azt mondtam, végezd ki! - emelte fel a hangját apám, homlokát sűrű ráncok borították el.

- Felülírtam a parancsodat - válaszoltam lazán, amiről tudtam, hogy nem fog tetszeni neki.

- Nem fogod feleségül venni! Tüntesd el a házamból azt a rongyot!

- Majd én eldöntöm, hogy mit kezdek vele!

- Ki kell irtani az egész családját, nem pedig felkarolni!

- Szó sincs semmi felkarolásról!

- A nevedre veszed! Eddig senki nem tudta, hogy létezik, most a hírnevünknek köszönhetően ismerni fogják! Mit mondunk a sajtónak? Ne várd, hogy az áldásomat adjam erre a mocskos házasságra!

- Nincs szükségem az áldásodra! Nem tudsz mit tenni, elveszem feleségül, akármennyi akadályt gördíthetsz is elém! Utána kellett volna nézned jobban a családjának, mielőtt kiadtad a parancsot - vágtam vissza a választ.

- Inkább Tahirra kellett volna bíznom. Tudtam, hogy nem leszel rá képes. - Morogva ült vissza az asztalához.

- Mi van az elveddel, apám? Nem ölünk nőt és gyereket! Nem értesítettél időben, hogy ez változott! Vagy már nem számít, mert minden mocskodat én viszem el?

- Ha az érdekünk úgy kívánja, nincs kegyelem!

- Ez a lány még jól fog jönni a mocskos ügyeid miatt, különben nem venném el feleségül.

- Azt kétlem! Ha rajtam múlik, nem sokáig fog élni!

- Ebben tévedsz! A te érdeked is, hogy életben maradjon.

- Soha nem lesz az én érdekem! Miért lenne? - Makacs szigorral kérdezett vissza.

- Tudom, ki a bátyja. Ha fény derül valamelyik ügyedre, fel tudjuk használni.

- A lánynak meg kell halnia! A te nyakad is szorul, ha engem elkapnak! Nem érdekel semmilyen kifogás! Ha probléma van, majd megoldjuk. Eddig is megvoltunk a szerencsétlen rongy nélkül.

Szétfeszített az ideg, hogy nem értette meg, amit mondtam. Idegesen csaptam az asztalra.

- Nem érdekel, hogy mi kerül az én nyakamra! Gyerekkoromtól arra tanítottál, hogy tapossak el mindenkit magam előtt. Én vittem el minden bűnödet! Most én irányítok, vagy nem a lány családja fog kihalni, hanem a mienk! - Idegesen fújtattam vele szemben.

A húgaimon kívül nem izgatna egyikük halála sem.

- Az én házam, én döntöm el, kit fogadok be! Ez a lány nem lesz a listán!

- Valóban, apám? A te házad! A te céged! De ha én nem vagyok, már rég a nyomornegyedben koldulnál. Kipróbáljuk? Csináld nélkülem! Lássuk, meddig marad fenn a cég! Az embereid hurcolták ide a lányt. Verd le rajtuk! Szívesen elköltözöm, van hova mennem! - válaszoltam.

- Le is fogom verni rajtuk, az Istenit! - Idegesen megnyomta a hívógombot, ami az asztalán kéznél volt. Tahir perceken belül, majd’ beesett az ajtón. Az ablakhoz sétáltam, sejtettem, hogy mi következik. Nem akartam beleavatkozni.

- Hívott, uram? - állt lihegve az asztal elé Tahir.

- Milyen utasítást adtam ki nektek?

- Szerezzük vissza az eljátszott pénzt, uram - felelte, mire apám mérgesen bólogatott. - Nem volt a férfinek semmije - mentegetőzött ijedten.

- Hallottad tőlem, hogy pénz helyett a lánya is jó lesz?

- Nem, uram. De a kicsike nagyon harcias volt. Az öreg majd fizet érte, ha kell még neki. Akár el is adhatja a csajt.

Hátranéztem a kijelentésére, amitől Tahir majdnem elnevette magát.

- Hiba volt idehozni! Elvárom, hogy pontosan azt tegyétek, amit parancsolok! - Apám kihúzta az íróasztal fiókját, ahol a fegyverét tartotta.

- Emír uram, bocsásson meg! - könyörgött Tahir.

Nem kellett sok, hogy rájöjjön, a saját halálára lépett be az irodába. Apám mindenféle érzelem és hang nélkül elővette a pisztolyt és egy könnyed mozdulattal golyót repített Tahir mellkasába. Ugyanolyan könyörtelen volt harminc év után is, mint ahogy gyerekként kiismertem. Tahir holtan zuhant a földre hatalmas testével. Apám elégedetten nézett rám, és visszatette a fegyverét a helyére.

- Most, hogy ezt magad intézted el, nézz utána ennek! - szóltam oda neki, majd elővettem Zeynep bátyjáról minden információt az aktából, és az orra elé tettem. Anélkül, hogy bármit is hozzáfűztem volna, kijöttem az irodából. Lezártnak tekintettem az ügyet. Amint elolvassa, ki a testvére, visszafogja magát, habár egyelőre eszembe sem jutott felhasználni azokat az információkat. Majd csak akkor, ha véletlenül kutyaszorítóba kerülnénk, és nem lenne más kiút. Apámnak igaza volt, eddig sem volt szükségünk senkinek a segítségére, hogy megoldjuk a problémáinkat és ezek után sem lesz. Én mégis megkegyelmeztem a lánynak.

Elindultam a szobába, hogy szóljak Zeynepnek, álljon készen, mire jön az anyakönyvvezető.

Zeynep

Kitört belőlem a sírás a szoba közepén.

Ez a hely rosszabb még a halálnál is. Mi ütött belém, hogy belementem?

Tanácstalanul forogtam és toporogtam a szobában. Nem volt bent más, csak egy szekrény, néhány polc és egy ágy fotellal. Itt is minden rendezett volt és tiszta, a falak egyszínűek. A márvány és díszek viszont elmaradtak, nem úgy, mint abba a szobában, ahova be voltam zárva az első este. A teraszajtóhoz mentem, hogy friss levegőt szívjak, de akkor megnyílt az ajtó és a lenti asszony lépett be.

- Lányom! - jött felém, a karját nyújtotta, hogy kezet csókoljak neki.

Mögötte két fiatalabb lány kísérte. Nem tartottam be az illemet, eszemben sem volt kezet csókolni neki, még ha nagy illetlenség, akkor sem.

- Jobb, ha tisztában vagy vele, hogy velem érdemes jóban lenned. Hasan a fiam, meg tudom keseríteni minden itt töltött percedet! - engedte le a karját bosszankodva.

Keserítse. Lehet ennél rosszabb?

- Hálásnak kellene lenned! Hasannak mást kellene elvennie. Kimondottan szerencsés vagy. Gyorsan beilleszkedsz, ha azt csinálod, amit mondunk. - Elém lépett és a hajamat igazította. - A külsőd nem megfelelő egy esküvőre.

- Nem akarok férjhez menni! A fia kényszerít rá! - toltam el a kezét magamról.

- Édes lányom! Nem tudod, mit beszélsz! Csak izgatott vagy. De ne aggódj, majd mi segítünk neked. Alig maradt pár óra. - A háta mögé nézett a lányokra. - Gizem, Bensu, gyertek!

A lányok közelebb léptek. Ekkor vettem észre a kezükben lévő tálat, amiben sárgás színű keverék volt. Hátraléptem tőlük, amikor az asszony belemártotta az ujját. Tudtam, hogy mire készül, a hagyományok szerint méz, cukor és zsír keverékét kenik a menyasszony szájára, miután megismerik.

Az enyémre biztos nem fogják!

- Nem értik, hogy én kényszerből vagyok itt? - tettem fel a kérdést abban reménykedve, hogy most nem csak süket fülekre találok. Az asszony mérgesen megtörölte a kezét és megfogta mindkét karomat.

- Na, ide figyelj, lányom! Befejezed ezt a beszédet és boldoggá teszed a fiam, ahogy a kötelességed megkívánja! Megértetted? - rántott rajtam egyet.

- Maguknak elment az eszük! A fia kényszerít erre. Ha élni akarok, hozzá kell mennem! Nem fogok részt venni az életükben!

- Elhallgass! - kiabált rám. - Majd én megmutatom neked, hogyan kell itt viselkedni! Neveletlen lány, éles nyelved van!

- Mit csináltok itt? - lépett be Hasan az ajtón.

- Fiam! A hagyományokat követjük. - Felderült arccal fordult a fia felé. Pillanatok alatt változott át sárkányból megszelídült galambbá. Az előbb majd’ szétszedett a tekintetével. - Apád az áldását adta rátok? - kérdezte a fiától.

- Nincs szükségem senkinek az áldására vagy engedélyére! - kapta meg a mogorva választ a nő.

- Jól van, fiam - nyájaskodott az anyja. - Megyek veletek ruhát választani. A tortát is meghozatom - szervezkedett lelkesen. A két lány csendben állt mögötte. - Induljunk a ruháért! - nézett rám az asszony.

- Nem megyek semmilyen ruháért - válaszoltam.

- Lányom, ez nem ebbe a házba illő - mutatott a rajtam lévő nadrágra és bő pólóra, amik az évek alatt alaposan megviseltek lettek.

Hasan is megnézett, rajtam maradt a tekintete, amitől majd elsüllyedtem szégyenemben.

- Menjetek ki! - szólt rájuk.

- Megyünk. Majd egyedül intézek mindent! Nektek nem kell! Ebben a szedett-vedett rongyban nem lehet ceremónia - bosszankodott az asszony. - Bensu, Gizem, gyertek! - szólította fel a lányait, majd emelt fővel távozott a szobából.

Hasan az erkélyhez sétált, kezét csípőre tette és kifelé nézett az üvegen.

- El kell engedned! Én ezt nem tudom végigcsinálni - tettem egy lépést felé. Reménykedtem, hogy meg tudom győzni. - Kérlek, eltűnök, nem leszek az utadban! Azt mondhatod, hogy megöltél! - folytattam tovább.

- Szórakozol velem? - fordult meg dühösen. Összehúztam magam és a földet bámultam.

- Nézz rám! Szórakozol? - követelte megint a tekintetem, de én csak tiltakozva ráztam a fejemet.

- Hét órára készülj el! - adta ki a parancsot, és lendülettel megindult kifelé.

Csalódottan ültem le az ágyra. Ennél még a halál is jobb lehetett volna. Azt hittem, sokkal könnyebb lesz.

Hogy mehetnék hozzá? Másképp képzeltem el az esküvőmet. Olyan férfival, aki szeret, jól bánik velem, és akit én is szerethetek.

Nem tudom, mennyi idő telhetett el, csak ültem és néztem magam elé. Kint sötétedett már, ami azt jelentette, hogy lassan itt az idő. Semmit nem tettem, hogy kibújjak a házasság alól, de mit tehettem volna innen a bezárt szobából?

- Meghoztam a ruhádat, lányom! - lépett be újra az asszony, mögötte egy fiatalabb lánnyal. Itt dolgozhatott ő is, mert ugyanolyan ruha volt rajta, mint Asun. Kezében egy hatalmas ruhazsák volt.

- Ide tedd le, Lale! Elmehetsz, majd én felöltöztetem - tessékelte ki a lányt.

Felöltöztet?

- Mire vársz? Kezdjük, alig maradt már időnk! Mindent sikerült elintéznem, csodálatos tortátok lesz, a nappali díszben áll - örvendezett lelkesen.

Ez a nő előbb fog a sírba vinni, mint gondoltam.

- Nem kell a segítsége!

- Ne butáskodj! Ez hagyomány nálunk. Mi anyák öltöztetjük a menyasszonyt.

- Ez a hagyomány most szakad félbe - feleltem, de nem mozdultam meg, hogy készülődjek.

- Lányom, lányom! Nagyon éles a nyelved! Nem beszélhetsz így senkivel ebben a házban! Figyelmez-tettelek! - Még ezt is szórakozottan mondta.

El volt telve az örömtől, hogy a fia megnősül. Az sem érdekelte, hogy ez kényszerházasság lesz. Elővette a ruhát és a kezembe nyomta, majd felhúzott a kanapéról és a fürdőszobába irányított.

- Egyedül nem fogod tudni felvenni. Siess! Itt várlak és megigazítom rajtad - csukta rám az ajtót.

Mérgesen ledobtam a földre a ruhát. Nem akartam felvenni.

- Legyetek átkozottak mindannyian! - dobbantottam a könnyeimet nyelve.

- Mi lesz, lányom? Bemenjek? - kiabált be kintről.

Nem fog békén hagyni soha? Valószínűleg nem, és ide is be fog jönni. Vagy ha nem készülök el, akkor a fia fog kirángatni innen. Le sem tagadhatnák, hogy rokonok.

Nehezen levettem a ruhámat, és mint akit akasztani visznek, úgy öltöttem magamra a hófehéren pompázó tüll ruhát. Az álmaimban képzeltem el hasonlót, de az sem volt annyira szép, mint ez, most mégis a poklot jelentette számomra. Gyűlöltem magamon. Nem néztem bele a tükörbe. Kislánykorom óta álmodoztam arról, hogyan fogok férjhez menni. Addig tartott a boldogságom, amíg anya élt. Onnantól már nem vágytam semmire, csakhogy túléljem a napokat és türelemmel legyek apám felé. Elfelejtettem, hogy valaha is férjhez megyek, és a legrosszabbak között sem volt az, hogy kényszerből.

- Mi lesz odabent? - Már nem csak kiabált, hanem az ajtót is ütötte.

Mély levegőt vettem és kinyitottam neki.

- Nézzenek oda, jól elhúztad az időt. Fordulj, megigazítom - próbált siettetni, míg én mozdulatlanul álltam vele szemben. - Túlságosan vékony vagy. Aj! - morgolódott, miközben a hátam mögé lépett.

Nem figyeltem rá, nem érdekelt a véleménye.

A ruha után a hajam következett. Erőszakkal tűzdelné fel, ha ellenkeznék, így hagytam, hogy megigazítsa. Az utolsó simításoknál tartott, amikor Hasan benyitott.

- Idő van! - lépett be az ajtón.

Nem bonyolította túl a készületeket, ugyanolyan sötét öltöny volt rajta, mint amiben eddig láttam, még az inge is fekete volt. Elfordítottam a fejem, amikor láttam, hogy végignéz rajtam.

- Kész vagyunk, fiam! Menjünk!

Az anyja elindult, én pedig szó nélkül követtem. Hasan az ajtóban megfogta a karomat.

- Remélem, tudod, mit kell tenned.

- Tudom! - vágtam hozzá, azzal elrántottam magam tőle és otthagytam.

A nappaliban mindenki ránk várt. Az öreg férfi tekintete, ahogy az előkészített asztalhoz mentem, majd’ megfojtott. Mellette Hasan anyja kihúzta magát, de mogorva arcot vágott. A két lány közömbösen állt mellettük.

- Foglaljanak helyet! - mutatott az anyakönyvvezető a székre.

Leültem és az asztalon lévő könyvet néztem, ahol hivatalosan is be lesz jegyezve a házasságunk. Már ki volt töltve, csak alá kellett írnom. A férfi belekezdett egy beszédbe, valószínű a megszokott rituálé szerint, mint minden esküvőn. Lehunytam a szemem és vártam, hogy vége legyen.

- Meg kell kérdeznem a kisasszonytól; Önszántából van itt?

Mi lenne, ha most mindent kitálalnék? Tudna segíteni?

- Zeynep, az úr hozzád beszél! - szólt rám az idős férfi. - Elnézést, a menyem nagyon izgul, örömkönnyek vannak az arcán. Nem igaz, Zeynep? - vigyorgott rám Hasan apja.

Mi történt? Pár órája még ki akart végezni. Mitől változott a véleménye? Tiltakoznia kellene neki is.

- Önszántából van itt, kisasszony? - tette fel a kérdést újra az anyakönyvvezető.

Végignéztem az arcokon, majd Hasanra tévedt a tekintetem. Az asztalra meredt, arcizmai lüktettek. Láttam rajta, hogy az idegességtől bármikor kitörhet.

- Igen - mondtam ki végül.

- Elfogadja a házasságot Hasan Hazim Samek úrral?

- Igen - válaszoltam suttogva.

Mit tehettem volna? Féltem tőle.

Elém tolta a könyvet, hogy aláírjam. Remegő kézzel próbáltam alákarcolni a nevemet.

- És ön Hasan…

- Igen, csak haladjunk! - szakította félbe a férfit.

Amint végeztem az aláírással, elhúzta előlem a könyvet és aláírta ő is, majd visszalökte az anyakönyvvezető elé. A férfi nem mert rászólni, de amit csinált, még jobban forgatta bennem a kést.

Mit is vártam?

- Önök mostantól férj és feleség - fejezte be az anyakönyvvezető. Észrevehette, hogy semmi szükség a további formaságra.

Mindenki felállt.

- Asu! Kísérd ki az urat! - parancsolta Hasan.

- Mi ez a modortalanság? - kérdezte Hasan anyja felháborodva. A hangja egyenesen fülsértő volt számomra. Alaposan kiöltözött, látni lehetett az arcán, hogy többre számított.

- Máris vághatjuk a tortát! Ünnepeljünk! - lépett elő az asszony. - Lale, hozhatod! - Izgatottan intett a cseléd felé.

De ekkor egy magas férfi lépett be, vidám arccal, meglepetést kiabálva, és rögtön felcsendült mögötte a hangos zene. Nem kellett több, hogy szétessek. Megmarkoltam a ruhám alját és szaladtam fel az emeletre. Nem akartam ott lenni és hallani, mennyire örülnek annak, ami nekem az életem végét jelentette úgy, hogy még a világot nem is ismertem. Magamra csaptam az ajtót és zokogva próbáltam letépni a testemről a tüllt. Megfojtott, tönkretett a benne eltöltött rövid idő.

- Egyszerűbb, ha lehúzod a cipzárt! - szólt a mély hang mögöttem, majd Hasan megfogta a karomat és megfordított.

Mikor jött utánam?

Egy mozdulattal húzta le, amitől a ruha egyre lazább lett rajtam. Elhúzódtam tőle, míg én magamhoz szorítottam az anyagot, hogy ne essen le, és fedje fel előtte mindenemet.

- Ne merj hozzám érni! - hátráltam.

- Azt csinálok veled, amit akarok! Nem hiszem, hogy ellenedre lenne, különben lent mindent elmondtál volna az anyakönyvvezetőnek.

Elkapta a kezem és visszahúzott, hogy ne hátráljak. Benyúlt a zsebébe és egy dobozt vett elő, amiből két gyűrűt húzott ki.

- Ezt vedd fel! A látszatnak meg kell lennie! - Azzal a kezembe nyomta az enyémet, majd felhúzta a sajátját, a dobozt pedig lazán ledobta az ágyra, mintha egy darab szemét lett volna.

- Mire vársz? - emelte fel a hangját.

Remegett a kezem, amit még leplezni sem tudtam. Amint rám került a fogságot jelentő ékszer, megfordult, és rám csukta az ajtót. Újra előtört belőlem a zokogás. A gyűrűt néztem az ujjamon. Ennek nem így kellett volna lennie és nem egy ilyen sötét alakkal, kényszerből. Talán lehetett volna más megoldás is.

Nem tettem meg mindent és most már nem szabadulok tőle.

Hosszas zokogás után rávettem magam, hogy átöltözzek, majd leültem a fotelbe és összehúztam magam. Alig bóbiskoltam el, hangos ajtócsapódásra riadtam fel. Nagyot ugrottam a hirtelen jött hangra. Hasan lépett be a szobába, rám pillantott, majd levetette a zakóját, és kényelmesen elfeküdt az ágyon. Tanács-talanul néztem, ahogy a telefonjával volt elfoglalva. Azt gondoltam, hogy nem fog visszajönni, külön szobánk lesz, de ezek szerint tévedtem.

Nem fogok mellette aludni.

- Egy szobában fogunk aludni? - álltam meg az ágy előtt.

- Valami nem tetszik? - kérdezte válasz nélkül.

- Nem fogok egy ágyba feküdni veled! - jelentettem ki határozottan.

- Nem érdekel, hol alszol!

Megigazította a párnáját. Jól láthatóan kicsit sem érdekelte, amit mondtam.

- Mégis hol aludjak? - tettem fel a kérdést, de hiába, mert nem válaszolt.

Dühösen az ágyhoz léptem, hogy elvegyem az egyik takarót és a párnát.

Inkább a földön alszok.

- Kapcsold le a villanyt! - parancsolt rám.

- Nem vagyok a cseléded! Kapcsold le te! - terítettem le magamnak a takarót.

- Villany! - emelte fel a hangját, de nem mozdultam.

Hirtelen felugrott és olyan lendülettel indult meg felém, hogy a félelemtől összehúztam magam, és a takaró a kezemből a földre esett. Vártam, hogy kezet emeljen rám.

- Ne merj nekem ellenszegülni! - mordult rám közvetlenül előttem. Nem ütött meg, még csak hozzám sem ért, én mégis megbántam, hogy nem engedel-meskedtem.

- Mire vársz? - kérdezte mérgesen.

Megfordultam, vettem egy mély levegőt, és a kapcsolóhoz mentem. Teljesítettem a parancsát, majd lefeküdtem a földre. Nem volt teljesen sötét, a teraszajtón bevilágított a Hold, halványkék fény tört be a szobába. Szerettem otthon úgy elaludni, hogy a hatalmas korongot néztem, de itt inkább elfordultam, hogy ne gondoljak azokra az emlékekre.

***

Amikor megébredtem, a Holdat már a Nap váltotta fel. Rögtön az ágyra tévedt a tekintetem, ami üres volt. Nem kellett várnom, megkaptam a választ a még alig kialakulóban lévő kérdésemre, hogy hol lehet Hasan, mert a fürdőszobából lépett ki felöltözve.

- Öltözz fel! Lemegyünk! - osztotta ki az újabb parancsot.

Ez a férfi csak ezt tudja? Folyamatosan parancsolgatni.

Gyorsan kiszökött az álom a szememből.

- Nem értetted, mit mondtam? Öltözz! - ismételte meg újra.

- Ahhoz ki kell menned - válaszoltam dacosan, mire mérgesen nézett rám, de végül megfordult az ajtó felé.

- Öt perced van! Kint várok - mondta, azzal becsapta maga mögött az ajtót.

- Kérlek, Istenem, legyen elég türelmem ehhez! - hunytam le a szemem miközben suttogtam.

Az öt perc még egy másodperccel sem volt több vagy kevesebb. Mire benyitott, hogy hol vagyok, már készen álltam. Sok időt nem kellett azzal foglalkoznom, hogy mit veszek fel, mert csak egy ruhám volt. Nem tudtam, mi a terve, miért kell lemennem. Semmi kedvem nem volt találkozni a többi családtaggal.

Követtem őt az ebédlőbe, ahol a hatalmas megterített asztalnál az egész család megjelent. Két üres szék mögött álltunk meg. Mindenki köszönt, én pedig kellemetlenül éreztem volna magam, ha nem köszönök vissza.

- Jó reggelt! - mondtam alig hallhatóan.

- Ülj le! - szólt rám Hasan, és a székre mutatott.

Újból engedelmeskedtem a parancsának, amit gorom-ba hangon tudott csak kiejteni a száján.

- Milyen volt az első közös éjszakátok házasként, lányom? - kérdezte az anyja vidáman.

Lesütöttem a szemem a kínos kérdésre. Nem értettem, miért ennyire lelkes, tisztában kellett lennie azzal, hogy ez nem egy megszokott házasság.

- Anyám! Ez nem asztalhoz illő téma - válaszolt Hasan, majd az asztal közepén lévő tálból szedett az előttem lévő tányérra. - Egyél! - mutatott rá az ételre, olyan durva hangvétellel, hogy egy kivert kutyával sem beszélnek így az utcán. Felfordult a gyomrom, minthogy étvágyam legyen.

- Nem vagyok éhes - válaszoltam, és távolabb toltam.

Éreztem magamon a tekintetét, majd hangosan fújt és visszatolta elém az ételt. Egy falatot sem tudtam lenyomni a torkomon.

- Fiam, ha végeztél, beszéljünk az irodában! - szólalt meg az apja.

Nem akartam egy légtérben lenni velük, és továbbra is kitartottam amellett, hogy nem eszek. Szerencsére többet nem utasított, csak miután végzett a reggelivel.

- Felmegyünk, gyere! - jött az újabb parancs, de ezt szívesen teljesítettem.

Követtem őt a szobába. Nem időzött sokat, megvárta, hogy bemenjek és szó nélkül elindult kifelé.

- És most? - kérdeztem, de nem válaszolt. - Itt kell lennem egész nap? - tettem fel a kérdést a válaszától rettegve.

- Igen, itt maradsz! - szólt vissza, azzal kiment az ajtón, majd hallottam, hogy kattant a zár.

- Várj! - szaladtam az ajtóhoz. - Nem zárhatsz be! Hasan! - dörömböltem és kiabáltam. - Nekem el kell mennem! Nyisd ki! Hasan!

Nekidőltem az ajtónak és lecsúsztam a földre. Hét közepe volt. Mindig ezen a napon szoktam elmenni a húgomhoz. Minden héten ugyanabban az időben kint szoktak sétálni a parkban a gyerekekkel. Igaz, hogy csak a kerítésen keresztül, de tudtam pár szót váltani Nevruval. Soha nem hagytam ki egy alkalmat sem. Apám sem tudott ezekről a találkozókról, biztos ő is rám zárta volna a házat. Ideges voltam. Fel-alá járkáltam a szobában, néha megpróbáltam kimenni, de persze eredménytelenül.

El voltam keseredve, amikor nyílt az ajtó és Hasan anyja lépett be rajta.

- Asszonyom! - szólítottam meg, azt remélve, hogy talán őt meggyőzhetem.

- Látom, már örülsz, ha látsz. Szólíts nyugodtan Feride asszonynak.

Az örömöm nem neki szólt, hanem a lehetőségnek.

- El kell mennem néhány órára - léptem elé izgatottan, de meglepődve nézett rám.

- Hasan nem szólt róla. Megtiltotta, hogy kiengedjünk!

- Kérem, nagyon fontos lenne. Visszaérek gyorsan - próbáltam meggyőzni.

- Azt kell tenned, amit a férjed mond! Tőle kell engedélyt kérned! - válaszolt felháborodva.

- Hol van most? Megyek és megkérdezem! - indultam volna ki, de elállta az utam.

- Hasan elment dolgozni. Majd, ha visszajött, tudsz vele beszélni.

- Nem, nem, kérem! Én nem tudok addig várni!

- Ezt a házat nem hagyod el a férjed engedélye nélkül! - kiabálta hirtelen.

- Ez nem igazi házasság! Nem érti, hogy kényszerből mentem hozzá? - keltem ki magamból.

- Már megint kezded ezt az értelmetlen beszédet! - emelte fel a mutatóujját. - Figyelmeztettelek, hogy velem gyűlik meg a bajod, ha nem teszed boldoggá a fiamat! Teljesítsd a kötelességed! - fenyegetett meg újra.

- Azt lesheti! - vágtam vissza bosszúsan.

Hirtelen megfordult, majd olyan gyorsan kiviharzott és zárta rám az ajtót, hogy reagálni sem tudtam.

Ezek mind beteg, gonosz emberek. Nem fogok itt maradni egy percet sem!

A teraszajtóhoz mentem, amit ki tudtam nyitni. Kiléptem és körülnéztem. Ez volt az egyetlen esélyem, és nem gondoltam semmilyen következményre. Nevru sokkal fontosabb volt, mint bármi, amit tehettek velem. Ahhoz, hogy kilépjek a tetőre, csak át kellett másznom a korláton, ami könnyedén ment. Lépcsőzetesen haladtam lefelé, tökéletes volt a kialakítása ahhoz, hogy meg tudjak szökni. A kertben óvatosan, bokorról bokorra bujkáltam. A kapunál két férfi állt, valamin épp nevettek. Türelmesen vártam az alkalmat, hogy mikor tudok kiszaladni, de hosszas várakozás után kezdtem feladni a reményt, hogy megszökhetek. Aztán váratlanul az egyiknek megszólalt telefonja, és mindketten a ház felé indultak. Megvártam, hogy eltűnjenek, majd megállás nélkül szaladtam kifelé. Még csak hátra se néztem, hogy jönnek-e utánam. Az is lehet, hogy azért hívták őket, mert észrevették, nem vagyok a szobában. Nem érdekelt, meg akartam szabadulni onnan.