Vámos Miklós

A New York–Budapest metró

Vámos Miklós

A New York–
Budapest metró

ATHENAEUM

Copyright © Vámos Miklós, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-569-2

Felelős kiadó: az Athenaeum Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő: Dian Viktória

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Ensi,
a japán drámaíró

nem szeretett fényképezni. Úgy vélte, a dolgok megörökítésének mindössze két értékes módszere van: az emlékezés, meg az írás. Ha ugyan ez a kettő különválasztható – az író rendszerint emlékképeiből dolgozik. Bántotta, hogy ilyen mondatokat termel az agya, de nem tehetett róla, az utóbbi időben abból élt, hogy színikritikákat írt a Yokohama Sinbun számára, ami nem túl egészséges foglalatosság, és ide vezet.

Bávatagon nézte az ismeretlen várost, az alant kanyarodó, meglehetősen széles, örvénylő folyót (na tessék!), az igéző ívű hidakat, a távolba vesző házsorok eklektikus, mégis valamiképpen strukturált összevisszaságát. Van, aki versben beszél, és van, aki prózában. Ensi újabban kritikában beszélt. Kavarogtak körötte az arcok, villogtak a vakuk. A turistacsoport, amelynek botcsinálta vezetőjeként ide érkezett, már apróbb alakzatokra szakadozott, a klikkek elszántan gyűlölték egymást. Most azonban viháncoló gyerekek módjára igyekeztek lefényképezni a panorámát, belekomponálva saját magukat. A Halászbástyát mindenki meg akarta örökíteni. Valamennyi útikönyvben láthatták a fotóját. Ensi, a japán drámaíró, engedve a közhangulat nyomásának, szintén lefényképezte néhányszor, miután teljesítette változatos csoportképekbe rendeződött honfitársai kérését, hogy kattintson az ő gépeikkel is.

Odahaza nem ilyennek képzelte. A Tokióban sebtében vásárolt Sundai útikönyv leírása nyomán azt hitte, a Halfogók Erődítménye (így fordították japánra) kúpos domb tetején álldogál magában, s kacskaringós lépcsősor vezet oda föl. E képzet kialakulását döntően befolyásolhatta a párizsi Sacré Coeur (tessék!), mely csakugyan egyedül áll kúpos dombján, a hozzá vezető kacskaringós lépcsősorral. Ensi persze a kábelkabinnal ment föl oda, nyomában a többi japánnal, akiket szívből utált. Csupa hülye technokrata, százezer idiotikus kéréssel és problémával, teljesítésük és megoldásuk mind őrá, Ensire vár, mert ő – az ígéretes drámaíró, aki kilenc évvel ezelőtt elnyerte a Yamaha Színházi Központ aranykoszorúját – tour guide-ként vezeti e társasutazást, amelyre a Yosuko gyár befizette alkalmazottainak egy félrepülőnyi csapatát.

A Yosuko gyár futószalagjairól kis és közepes méretű aratógépek kerültek le, karosszériájuk a Yosuko-színeket – élénksárga és alkonyati bíbor – viselték, valamint a Yosuko-jelmondatot: KI MINT ARAT, ÚGY VET. Ensi, amióta megismerkedett azokkal, akik – ahogyan egyikük mondotta az ismerkedési esten – a gyár lelkét alkotják, tudta, ha nagy szüksége volna kis vagy közepes méretű aratógépre, semmiképp sem vásárolna a Yosuko gyár termékeiből. Ensinek azonban nem aratógépre volt szüksége, hanem némi önfegyelemre, hogy nagyobb döccenő nélkül csinálja végig ezt a túrát, s azután ugyanolyan hamar felejtse el a Yosuko nevet, ahogyan megtanulta. Úgy érezte, kétszer idegenvezetett most Európában: először és utoljára. Erről rögtön a Yosuko cég sövényvágó ollójának színes hirdetése jutott eszébe: EGYET FIZET, KETTŐT KAP!

A japánok elexponálták az ezredik filmkockát (többségük a Fuji gyár termékeit használta, melyek VETEKEDNEK A KODAKKAL!), a videokamerák is tették a dolgukat. Ensi dacosan hátat fordított az egész bagázsnak, és a Halfogók Erődítménye mögötti épületeket kezdte fényképezni. Nikonjának keresőjében vette észre azt a – vele nagyjából egykorú – férfit. Külföldi lehet, a magyarok föltehetően nem jönnek ide bámészkodni. A férfi elmélyülten szemlélte a várost, arcán lenge mosollyal. Ensi úgy döntött, az illető bizonyára francia – sötét, durva szálú haj, villogó fekete szem, széles járomcsont –, s mindjárt mögé képzelte Párizst, azt a várost, mely e körutazás során a legnagyobb hatást gyakorolta rá.

Mindez átsuhant az agyán, majd szétporladt, helyet engedve más gondolatoknak és érzületeknek. Ensi a Nikont a közeli, gót stílusú katedrális felé fordította. E templom nevének kiejtésével – Máthiásh – ma már meggyűlt a baja. A francia férfi újra fölbukkant a Nikon keresőjében. Odébb ment? Ensi igyekezett kihagyni őt a kompozícióból, de akkor meg a Yosuko dolgozói türemkedtek a kép négyszögébe. Eh… nem mindegy? – megnyomta a gombot, a gép engedelmes kattanással nyitotta és zárta a redőnyt, majd pajzán zsittyenéssel továbbította a filmet.

Marton Gyula, a magyar színész abban a másodpercben pislogott, amikor a japán drámaíró Fuji márkájú filmjére másolódtak az arcvonásai. Érdekes lesz, gondolta, előhívatja ez a kis japcsi a filmet, mutatja a családjának a fotókat. Na, és ki ez a pasas itt? – kérdezik a ferde szemű kisfiúk és kislányok. Ez? – a japcsi eltűnődik, ez senki. Egy francia… vagy egy magyar, véletlenül… egy véletlen magyar.

Ilyen módon az ember elkerülhet bárhová, gondolta a véletlen magyar. Aki kellő türelemmel álldogál egy efféle turistalátványosságnál, azt előbb-utóbb lekapják a németek, a franciák, a kanadaiak, a kínaiak, a mexikóiak, a tunéziaiak, az amerikaiak, az angolok, a brazilok, a svédek, az ausztrálok, und zó veiter, lásd a világatlaszt. Nézik azután e megnyerő, nehezen feledhető arcot, mind több családban és mind több országban válik közismertté – ezen az alapon szívós munkával megteremthető a világhír egy sajátos válfaja.

Nem volna közönséges fegyvertény, ha valakinek sikerülne elérnie, hogy minden család fotóalbumába bekerüljön, gondolta Marton Gyula, a magyar színész. Végeredményben ez is egy módszer… Nem valami gyors, nem túl hatékony, de azért…

Marton Gyula kábé másfél órát töltött aznap a Halászbástyán. Ezalatt hetvennégy privát fényképre nyomakodott rá – igaz, általában csak a háttérbe. Az eredmény: legalább három világrészre utaznak majd a vonásai a fényérzékeny anyagok emlékezetére bízva, hogy azután a vegyszerekben előhívódjanak, végül (az esetek többségében) a fotópapíron kössenek ki. Mindez röpke másfél óra alatt! – nem rossz

A Halászbástya csak a kezdet. Mi volna, ha olyan színhelyeken csinálná ugyanezt, ahol nemcsak amatőrök, hanem hivatásos sajtófotósok kattintgatnak? Vagy ahol a tévétársaságok forgatnak? A családi albumoknál százszorta nagyobb nyilvánosság a sajtófotóké (akkor is, ha csak a hátterükről lehet szó), még sokkalta komolyabb lehetőség rejlik a tévéfelvételekben. Megjegyzi-e valaki az arcokat, melyek véletlenül kerülnek a képernyőre, a tudósítások hátterében? Talán igen, talán nem. Ki tudja? Mindenesetre ez is egy út, meg kéne próbálni.

Komolyan gondolom én ezt? – kérdezte Marton Gyula, a magyar színész, önmagától. Nem tudott válaszolni. Búcsúzni jött a Halászbástyára, ösztöndíjat kapott Amerikába – ahol egyébként töltött már néhány hónapot a közelmúltban, amikor két egyfelvonásosát bemutatta egy washingtoni színház. Mert ő nemcsak színész, hanem rendező és drámaíró is, szóval szőröstül-bőröstül színházi ember. Úgy ám! Holnap indul a repülőgép. Szerbusz, Budapest!

Ezt a várost, úgy érezte, többé-kevésbé már meghódította. Bizonyos mértékig ismerik és elismerik itt (bár nyugodtan sétálhat az utcákon, kevesen fordulnak utána), kap jó szerepeket olykor (nem túl gyakran), szép kritikákat is (még ritkábban), a közönség szereti (az erre vonatkozó apró jelek és bizonyítékok persze viszonylagosak). Mindegy, most átrepül Amerikába, hogy megnézze, milyenek a korlátlan lehetőségek odaát, s ha teheti, színpadra (filmvászonra) verekszi magát, továbbá meggazdagszik, de nem kicsit, hanem nagyon, annyira, hogy az itthoni kollégák mind sárguljanak az irigységtől. Persze ők már most is eléggé sárgák az irigységtől, mert nem ők kapták az ösztöndíjat.

Marton Gyula ugyanolyan véglegesen rögzítette agytekervényeibe a Halászbástya látványát a nyüzsgő japánokkal, ahogyan az ő képe merevült a színes filmek fényérzékeny felületére. Számára sokáig ez a panoráma jelentette Magyarországot, vitte magával, túl az Óperencián, a connecticuti New Havenbe, majd New York Citybe, azután New Orleansba, Chicagóba, Kaliforniába, New Mexicóba satöbbi. Vándorlásai során újra meg újra fényképezőgépek torkolattüzébe ügyeskedte magát, sőt néhányszor sikerült bekerülnie amerikai tévéműsorokba is. 1988 őszén Dukakis, a görög származású demokrata elnökjelölt New Havenbe látogatott, s végigsétált a Green nevű parkot átszelő utcán. Marton Gyula, a magyar színész minden leleményességét bedobta, hogy a járda szélére furakodhassék, amikor az apró termetű politikus ott haladt el. A véletlen magyar kinyújtotta a kezét. Dukakis ránézett, majd ferdén mögé, arcára széles mosoly települt, megragadta Marton Gyula tenyerét a jobbjával, aztán rákulcsolta a balt is, és hosszú másodpercekig rázogatta, mielőtt továbbhaladt volna. A magyar színész viszonozta a mosolyt, s arra gondolt: megnézted, hogy vesznek-e a kamerák, mi? egy cipőben járunk, apuskám! csak ne vigyorogj olyan hülyén, mert nem fogsz tetszeni a választóidnak!

Aznap az NBC országos tévécsatorna délutáni és esti híradóiban legalább ötvenmillió amerikai láthatta Dukakis jattolását a véletlen magyarral. A kommentátor szerint: Massachusetts kormányzója korteshadjárata során ma a connecticuti New Havenben járt. A nagygyűlés után szívélyesen elbeszélgetett a helyi lakosokkal. Egy görög származású férfival néhány szót váltott az anyanyelvén. Marton Gyulának az első adás után többen telefonáltak, hogy gratuláljanak: nem is tudtuk, hogy te görög vagy! Jelentkezett aztán a Connecticuti Görögök Érdekszövetségének elnöke, bizonyos Georgopulosz úr: miért nem hallottam én rólad? – kérdezte igen szigorún. Marton Gyula az első telefonálóknak még megmagyarázta, hogy félreértésről van szó, hiszen ő magyar, nem görög, vagyis Budapestről való, nem pedig Athénból, de mindenki olyan csalódott volt, hogy hamarosan úgy döntött, vállalja a görögséget. Elvégre miért ne lehetnék én görög? Az is csak egy kis nép, nagy múlttal. Mire Georgopulosz úr hívása befutott, Marton Gyula már javában görögnek érezte magát. Georgopulosz úr mindig is görögnek érezte magát, az angolt erős akcentussal beszélte, így azonnal görögre váltott. Marton Gyula kínosnak érezte volna bevallani, hogy e szózuhatagból (melynek hangzása őt leginkább az oroszra emlékeztette) kukkot sem ért, inkább egyetértőn hümmögetett. Úgy tetszett, Georgopulosz úrnak a nézetváltás eme formája megfelelt, sokáig mondta a magáét, végül azt kérdezte angolul: akkor hát hová küldjem a belépési nyilatkozatot? – a magyar színész pedig lediktálta a lakcímét.

Nemsoká megérkezett a nyilatkozat, kiderült, hogy évi ezerkétszáz dollár a tagdíj, Marton Gyula ettől rögtön kijózanodott, írt néhány sort a Connecticuti Görögök Érdekszövetségének, megmagyarázván, hogy itt valami félreértés van, ő nem görög, hanem török (noha ez angolul egyáltalán nem rímel). Mindegy, beérte azzal, hogy jót röhögött a saját viccén. De akár görög, akár török, mindenesetre tény, hogy Marton Gyula szerepelt az NBC – a három legnagyobb amerikai tévétársaság egyikének – híradóiban, a nyúlfarknyi jelenetet több európai televízió is átvette (a magyar nem).

Hasonló sikert könyvelhetett el, amikor a következő tavaszon Floridába látogatott. Daytona Beachen, ahol a tengerparti homokon a kocsik lehajtanak egészen a vízig, filmforgatás volt. Marton Gyula két jelenet hátterébe is belopta magát. Ingyenstatisztaként. Vágyaid valóra válnak címmel mutatták be azt a filmet, Marton Gyula tisztán kivehetően napozott hátul, a kép bal sarkában, öreg Ford Mercury Zephyrjének támaszkodva. A másik jelenetet – amely mögött a hullámokban ugrándozott – sajnos kivágták.

Minden kezdet nehéz. Volt azután – valamivel később – egy másik amerikai film, melyet New Hampshire-ben forgattak. Marton Gyulát beajánlotta a rendezőnek egy Joe Seeger nevű drámaíró. A rendezőt Jerry Andersonnak hívták, és csakugyan adott Marton Gyulának egy szerepet, egy kis szerepet, egy icurka-picurkát, melyért azonban már fizetség járt: ötven dollár. No jó, hát statiszta volt, igen, járókelőt alakított egy utcai jelenetben. A főszereplő házaspár összeveszett a nyitott sportkocsiban, miközben Marton Gyula elsétált a túloldalon. Őrá igazán nem lehetett panasz, a jelenetet kilencszer vették föl, de soha nem miatta kellett ismételni. Más kérdés, hogy a produkció az utómunkálatok során csődbe ment, a film nem érte meg a bemutatót, s Marton Gyula hiába várta, hogy megérkezzék a postaládájába az ötvendolláros csekk. Mindegy, elmondhatta magáról, hogy szerepelt amerikai filmekben – és el is mondta, sokszor, sokaknak.

Amint lejárt az ösztöndíja a Yale-en, Marton Gyula főleg alkalmi tanításból élt. Ismerős ismerőse révén került a New London-i Connecticut College színházi tanszékére, ahol Távoli tájak színműírói címmel tartott speciálkollégiumot. A Connecticut College szabályzata szerint legalább hat hallgatónak kell jelentkeznie egy kurzusra ahhoz, hogy ne töröljék a tanrendből, ugyanakkor egy kurzusra nem vehető fel több hallgató, mint kilenc. Marton Gyula speckoljára éppen kilencen jelentkeztek.

Az egyetem ódon angol iskolákat idéző gyepén megszólította egy japán fiatalember. Bocsánat, kezdte éneklős akcentussal a japán, a magyar vendégprofesszorhoz van szerencsém, aki a THR 310-et tanítja? Személyesen, mondta Marton Gyula, a magyar színész. A japán félénken pislogott, bocsánat, mit ért azon, hogy személyesen? Semmit… vicc, rossz vicc.

Vagy úgy, a japán fejet hajtott, sajnos a vicceket itt nem érteni szoktam. E nyelvi hiba hallatán Marton Gyula szíve megtelt együttérzéssel, felöltötte legszívélyesebb ábrázatát, beszélj csak, te kis japán, hallgatlak! – ezt üzente a pillantása. A kis japán pedig előadta, hogy az ő neve Ensi, vendéghallgató itt, eredetileg IREX-ösztöndíjas volt New Yorkban, de csak hat hónapig, azóta saját maga tartja fenn magát. Folyamodott tandíjmentességért, kérelmére azonban még nem kapott választ. Boldog volna, ha járhatna a magyar vendégprofesszor kurzusára, hiszen eléggé érinti a téma, ő maga is a távoli tájak drámaírói közé tartozik. Úgy érzi, még sok az elsajátítanivalója, biztosan rengeteget tanulhatna a magyar vendégprofesszortól, akiről köztudomású, hogy színműveket is írt. Olvasta a syllabusban, hogy szó lesz a jellemfestés egyedi módszereiről és a sajátos párbeszédtechnikákról, őt éppen ezek a dolgok érdeklik.

Marton Gyula fölsóhajtott. Őt viszont éppen ezek a dolgok nem érdekelték. A syllabust – a kurzus leírását – összecsapta, mindenféle hangzatos frázisokat és nagyképű műszavakat zsúfolva bele. Remélte, soha senki nem fogja számon kérni rajta, kellemetlen meglepetés, hogy a beiratkozók ilyen alaposan áttanulmányozzák. Mi a túrót fogok mondani a jellemfestésről vagy a dialógusokról egy ilyen kis japánnak? – gondolta rosszkedvűen, agyában kergetőztek az okoskodó félmondatok, amelyeket különféle rendezőktől hallott, hát, majd csak lesz valahogy.

A kis japán folytatta: megértem, hogy a THR 310 előfeltétele egy elsőéves fogalmazási kurzus abszolválása, csakhogy az a probléma, hogy én nem voltam elsőéves itt, hiszen én Nagaszakiban végeztem a művészeti főiskolát, odaát egészen más a szervezet és a rend, így kivétel szeretnék lenni, drámaírásból én tíz évvel ezelőtt megnyertem a Yamaha Színházi Központ aranykoszorúját A hősök álmai című történelmi színművemmel, mely a második világháborút ábrázolja, japán szemszögből. De van még más probléma is. A tanszéki registrar szerint már a létszám betelt. Azért bizonyára található valamiféle megoldás, ha a magyar vendégprofesszor úgy akarná. Számomra ez létkérdés, mert a magyar vendégprofesszor kurzusán kívül alig akad olyan, amelyik az érdeklődési körömbe vágna, kár, hogy csak késve kaptam róla tudomást.

Marton Gyula nézte a japán drámaíró gyötrött arcát, fátyolos, mélybarna szemét, s elképzelte, miféle színdarab lehet A hősök álmai, amely a második világháborút ábrázolta kis (vagy nagy) japán szempontból. Eszébe jutott a Teaház az augusztusi holdhoz című komédia, japán kisiparost alakított benne. Az ő japánságát nyilván éppolyan nevetségesnek találta volna ez az igazi japán, mint amilyennek ő találja az igazi japán… hm… igazi japánságát. Az igazi magyarságot kár volna belekeverni. Mit szólna ez a japcsi a Bánk bánhoz, annak egyedi jellemfestéséhez és sajátos párbeszédtechnikájához? – ebben a pillanatban határozta el, hogy ódon magyar színdarabokkal fogja traktálni kurzusa hallgatóit. Abba majd belegebednek… Talán néhányan hamar föl is adják, és lemorzsolódnak. Minél kevesebb marad a kilencből, annál jobb!

A távol-keleti színműíró izgatottan várta a választ. Végeredményben tök mindegy, hogy kilenc vagy tíz szempár mered rád, gondolta Marton Gyula. Nagylelkűségi roham jött rá, megígérte, igyekszik elintézni a dolgot. Rendkívül hálás vagyok, mondta a kis japán.

A magyar színész elindult, hogy megkeresse a Registrar’s Office-t. Más egyetemeken, ahol megfordult vagy tanított, nem sok sikert aratott az ilyesfajta irodákban. A Yale-en egy kislányosan félénk, olasz származású nő, Miszisz Dzsottó töltötte be a registrar – főadminisztrátor – szerepét, s Marton Gyula minden kérésére azt felelte: hát, azt éppen megpróbálhatom. A töméntelen próbálkozás azonban szinte soha nem járt eredménnyel. Nem intézte el, hogy Marton Gyula kapjon Yale-igazolványt, amire pedig nagy szüksége lett volna, nem segített a lakáskeresésben, nem szerzett neki parkolási engedélyt sem, márpedig anélkül majdnem lehetetlen megállni New Haven belvárosában, ami kilencven százalékban a Yale központi épületeivel azonos.

Mindezt – és még sok egyéb problémát – a magyar színésznek kellett megoldania tavaly szeptemberben. Miszisz Dzsottó elmagyarázta, hogy Yale-igazolványt azért nem kaphat, mert 1. külföldi ösztöndíjasként magasabb kategóriába tartozik, mint a diák, 2. alacsonyabba, mint a professzor. Marton Gyula tehát ott lebegett e két kaszt között, bárminő amerikai igazolvány nélkül, minek folytán semmilyen boltban nem fogadták el az általa kiállított csekkeket. CSEKKET CSAK KÉT FÉNYKÉPES IGAZOLVÁNY FELMUTATÁSA ESETÉN FOGADUNK EL! – olvashatta a feliratokon. Útlevelét gyanakodva nézegették, majd fejcsóválva tolták vissza, az ilyen, könyvecskeszerű valamit nem tekintették photo i.d.-nak, az igazolvány Amerikában laminált, hitelkártyaszerű, színes, fényképes műanyaglapocska. Jogosítványa sincs? – kérdezték tőle a pénztárosok, ám a sápadt rózsaszín, négyrét hajtogatott magyar jogosítvány sem úgy festett, mint az itteni kártyaigazolványok. Marton Gyula megdühödött, s a Yale School of Drama könyvtárában kapott – megfelelő méretű – olvasójegyről zsilettpengével levakarta a könyvtár szót, a bal sarokba odaragasztott egy színes igazolványképet, ezek után a kartonnak tokot készített egy zöld műanyag irattartóból, s ezt mutatta föl fotó ájdí gyanánt – mindenütt elfogadták. Senki se tételezte föl, hogy a hírneves Yale Egyetem ösztöndíjasa fogja magát, és igazolványt hamisít.

Hasonló módszerrel szerzett parkolásra jogosító matricát – bement a Parking Office-ba, kicsit udvarolt az ott ülő testes lánynak, majd azt hazudta, hogy valaki éjnek évadján lekaparta a stickert a kocsija lökhárítójáról. Ilyenek az emberek, mondta az a lány együttérzőn, és minden további kérdezősködés nélkül adott egy matricát.

Vajon a japán drámaíró is ilyen jól föltalálja magát? – merengett Marton Gyula, a magyar színész, s amint visszaidézte a kis ember párás szembogarát, biztosra vette, hogy Ensi soha nem hazudna egy parkolójegyért. Talán ennél fontosabb dolgokért sem.

A Connecticut College, e méregdrága magánegyetem mindenáron igyekezett a nagy múltú angliai iskolákra hasonlítani. Azzal kezdte, hogy a campus egy New London nevű városkába települt, melynek közepén a folyót természetesen úgy hívták: Temze. Az egyetem jelenlegi épületeit ebben a században emelték, ám többségüket középkorira fazonírozták, fémbetétes ablakokkal, boltozatos bejáratokkal, avíttá faragott kövekkel. A pázsiton rendszerint – most is – lacrosse-t játszottak, egyfajta gyephokit, furcsa módon mindig lányok, copfos, szőke kiscsajok. Egyáltalán, a Connecticut College-ban a diákok – és a tanárok – zöme szőke és kék szemű, gondolta Marton Gyula, a (fekete hajú és szemű) magyar színész. Lehet, hogy ez is fölvételi követelmény. Szegény kis japcsi a sötét gombszemével ugyanolyan hajszál a Connecticut College levesében, mint te. Mi, hajszálak, tartsunk össze.

A Registrar’s Office-ban azonban kiderült, hogy hiába a magyar vendégprofesszor jóindulata, itt komolyan veszik a szabályokat. Kilenc főnél több semmiképp sem járhat a kurzusra, professzor Marton, mondta az az elhízott, szőke asszony, aki a külföldi diákok officerjeként mutatkozott be. Ha az ön kérésére kivételt tennénk, joggal panaszkodnának a többi diákok, ők nem azért fizetik a tandíjat, hogy túlzsúfolt termekben ücsörögjenek, ahol esetleg a tanár szavát se hallják. Tíz diák azért még nem túlzsúfoltság, jegyezte meg professzor Marton, pláne a kilenchez képest. Nem tehetünk kivételt, ismételte a szőke asszony (fehér, mint a rózsa! – dúdolta Marton Gyula hangtalanul). Értem, de az illető híres japán drámaíró, aki tíz évvel ezelőtt elnyerte a Yamaha Színházi Központ aranykoszorúját. Nem, mondta a szőke asszony, az illető a Connecticut College vendéghallgatója, aki mindarra igényt tarthat, amire a többi vendéghallgató, mellesleg tandíjmentességért folyamodott, és az illetékes bizottság a kérését félig teljesítette. Hogyhogy félig? Féltandíjmentességet engedélyeztek számára, tekintettel arra, hogy híres japán drámaíró, aki tíz évvel ezelőtt elnyerte a Yamaha Színházi Központ aranykoszorúját.

Marton Gyula, a magyar színész tudta, a tandíj a Connecticut College-ban mintegy húszezer dollár. Honnét teremti elő a kis japán a felét? Tízezer dollár nem kevés pénz, ő kábé fél év alatt keres annyit így, hogy óraadóként agyontanítja magát négy, különböző egyetemen. Na persze, ha rendes professzor volna, nem pedig óraadó… alkalmi hajszál.

Föltette, hogy a távol-keleti drámaírót többé nem látja. Tévedett. Amikor belépett az első órájára, a kis japán úgy integetett neki a padsor széléről, mint egy gyermekkori jóbarát, aki hosszú évek után bukkant föl. Úgy látszik, mégsem annyira élhetetlen, valahogyan elintézte magának. Ajjaj… most aztán számon kéri rajtam a kis stréber a jellemfestést meg a dialógtechnikákat! – összerándult a gyomra. Jó napot kívánok, mondta közben gépiesen, nevem Gyula Marton, színházi ember vagyok, Magyarországról jöttem, a vasfüggönyön túlról, amivel kapcsolatban szeretném megjegyezni, hogy az európai színházakban tényleg van vasfüggöny, melyet leereszthetnek a színpad és a nézőtér közé, ha a színpadon, ne adja isten, tűz üt ki, korábban – a gyertyavilágítás idején – ez eléggé gyakori volt.

Kilenc hallgatója tekintetében kigyúlt a figyelem lángja. Marton Gyula mindig e szavakkal kezdte az első órát. A kis japán gondosan jegyzetelt. Kérdés, jeleket rajzol-e vagy angolul ír – a száz személyre méretezett előadóterem padsorainak asztallapja a bennük ülők felé lejtett, így professzor Marton nem láthatta a papírt.

A bemutatkozáskor Ensi nem mulasztotta el megjegyezni a Yamaha Színházi Központ aranykoszorúját, amire a többi nyolc hallgató udvariasan elismerően mormolta: ou. Hány éves lehet? – tűnődött Marton Gyula, ha tíz éve nyerte az aranykoszorút, akkor legalább harminc.

A szünet előtt Marton Gyula – mint rendesen – fölajánlotta, hogy szívesen válaszol a hallgatók kérdéseire a kurzussal vagy a személyével kapcsolatban. Ilyenkor szoktak arról érdeklődni, van-e cenzúra Magyarországon? utazhatnak-e külföldre a magyarok? támogatja-e az állam a színházakat? Miután elmondta konzervválaszait, indult volna kifelé, ám ekkor Ensi jelentkezett: szabad még megtudnunk, hogy hány éves a magyar vendégprofesszor? Tehát ő éppolyan bajban van a fehér emberek korának megsaccolásával, mint mi az övékkel, gondolta Marton Gyula. Harminckilenc, mondta. A kis japán olyan arckifejezéssel bólogatott, mintha ezt rendkívüli teljesítménynek tartaná. Idősebb volna nálam? Vagy fiatalabb?

Kávézni kell, de gyorsan! Kilépett az épület hátsó kapuján. A benti léghűtés után arcon csapta a fullasztó New England-i hőség. A kánikula itt néha szeptember végéig is eltart. Azonnal átizzadta az ingét. Óvatosan szedte a levegőt, amíg a tüdeje megszokta a forróságot. Kissé bizonytalan léptekkel keresztülballagott a füves térségen, s bemenekült a Dining Hallba, ahol diákok és oktatók ingyen étkezhettek. Megmutatta ideiglenes tanári igazolványát a cerberusnak, az idős férfi jóváhagyóan biccentett. Marton Gyula töltött magának egy bögre híg amerikai kávét (már megszokta), s elvett egy blueberry muffint az önkiszolgáló pultról. Eszegette a süteményt, élvezte, ahogyan a mélykék blueberrybogyók összeroppantak a szájában, s megint – vagy ezredszer – eszébe jutott, hogy meg kéne néznie a szótárban, mi is az a blueberry. Som? vagy kökény?

Leülhetek? – a kis japán jött oda, kezében tálcával. Marton Gyula az üres székre mutatott. Ensi roskadásig telerakta a tálcáját a Dining Hall kínálatából, hozott magának tonhalas szendvicseket, gyümölcssalátát, csokoládéfagylaltot és két bögre – legalább fél liter – kávét. Ennyi löttyöt képes meginni? ettől beadja a kulcsot, gondolta Marton Gyula. Bár valószínű, hogy a kis japán csak azért szerelte föl magát ilyen alaposan, mert ingyen van. Pitiáner.

Ensi egy texasi házaspár válásának köszönhette, hogy bejutott a THR 310-re, a magyar vendégprofesszor kurzusára. Föliratkozott a várólistára, másodikként. Az első egy New London-i fiatalember volt, aki egy videókölcsönzőben dolgozott, és színész szeretett volna lenni. Félreértette a kurzus leírását, azt hitte, távoli színpadokon a kaliforniaiak értendők. Amikor aztán rájött, hogy európaiakról és ázsiaiakról lesz szó, inkább a THR 296-ra jelentkezett (Bevezetés az amerikai film történetébe – Chaplintől a Marx fivérekig, tartja Donald Cumberland az angol tanszékről). Ensi így lett első a várólistán. Mr. és Mrs. Bunkenport hosszas viták után úgy döntött, hogy elválnak, az asszony maradt a San Antonió-i (Texas) házban, a férfi elköltözött Oregon államba, új életet kezdeni. Mrs. Bunkenport ötoldalas levélben adta a lánya, Jane tudtára a történteket, azzal zárván sorait: „Ne nyugtalankodj miattam, tökéletesen rendben vagyok. Tanulj, végezd a dolgodat, meglátod, túl leszünk ezen is. Ölel és csókol szerető anyád.” Jane azonnal összecsomagolt, New Yorkba utazott, s onnan a következő géppel hazarepült az anyjához – így nem tudta beadni a jelentkezési nyomtatványt a THR 310-re a határidő letelte előtt. Ensit pedig fölhívták telefonon: örömmel értesítjük…

Hírlett, hogy a magyar vendégprofesszor nem akárki. Már szerepelt több amerikai filmben. Két egyfelvonásos darabját bemutatták New Yorkban és Washingtonban, sőt állítólag másutt is játszani fogják. Ha ilyen jók az összeköttetései, talán segíthet, hogy az én darabjaimat is bemutassák Amerikában, gondolta Ensi. Majd ha megismer és megszeret, odaadom neki valamelyiket, hogy olvassa el. Véleményezze. Segítsen átírni. Aztán elhelyezni.

Ensi A hősök álmait véres verejtékkel lefordította angolra. Reménytelen feladat volt. Ensi törve beszélt angolul, s még törtebben írt. A szavak és kifejezések jelentését többé-kevésbé tudta már (vagy megnézhette a szótárban), de ízüket és hangulatukat nem érzékelte. Egy koreai szakáccsal bérelt szobát felesben a tengerparton. A szakácsot Chungnak hívták, mindig éjjel dolgozott, nappal aludt. Chung tizenkét éve érkezett Amerikába egy teherhajó rakterében, hamis papírokkal. Ensi föltette, tizenkét év alatt eléggé megtanulhat valaki angolul ahhoz, hogy az ő nyersfordítását átjavítsa. Chung vállalkozott a munkára, háromszáz dollárért. A gépelt kéziratot a fölismerhetetlenségig összefirkálta piros és zöld filctollal. Mit jelentenek a színek? – kérdezte Ensi. Azt, hogy kifogyott a piros, mondta Chung, és eltette a háromszáz dollárt.

Ensi nekilátott, hogy letisztázza a darabot. Volt írógépe, de inkább a Connecticut College könyvtárában lévő számítógépek egyikét használta, hátha később még javítani kell. Augusztusban minden délután ott görnyedt a képernyő előtt, igyekezett kisilabizálni Chung betűit. Amikor elkészült, lézerprinteren készíttetett három példányt, annak ellenére, hogy így oldalanként ötven centbe került. Amikor átadták neki a még forró, nyomdai minőségű papírköteget, óvatosan magához ölelte, akár az anyák az újszülött gyermeküket.

Azt hitte, a munka lezárult. De amint megmutatta egy amerikai ismerősének, kiderült, hogy Chung nem a szavak embere. Hogyan is lehettem ilyen ostoba! hiszen attól, hogy valaki beszél angolul, még nem biztos, hogy képes jó stílusban fogalmazni! Olyasvalaki kell nekem, aki író, sőt, ha lehet, drámaíró. Ensi e feladatra a magyar színházi embert tartotta legalkalmasabbnak. Külföldi, így nyilván megérti a gondjaimat. További előny, hogy állítólag ő maga fordította a saját darabjait, van rutinja e téren. Ennyit igazán megtehet egy tanítványáért.

Ensi úgy érezte, itt kávézik, tőle karnyújtásnyira szerencséjének letéteményese. Mindent elkövetett, hogy jó benyomást keltsen. Kisujját eltartotta a többitől, s a lehető legilledelmesebben falatozott, nem csámcsogott, nem szürcsölt. Professzor, milyen ország az a Magyarország? – kérdezte. Kicsi, mondta Marton Gyula, a gondolataiba mélyedt magyar színész. Éppen honvágya volt. Képzeletében otthon járt, a budapesti József Attila Színházban, ahol már főiskolás korában is statisztált.

Egy görög versdráma előadásán, amikor valamennyi statiszta lemészárolva és vérbe fagyva hevert a színpadon, odasúgta neki a Teknőc – akkori legjobb barátja –: tudod, mi a legnagyobb siker? Marton nem válaszolt, utálta, ha előadás alatt röhögtetik, a Teknőc híres volt bárgyú színpadi vicceiről. De persze a Teknőc nem nyughatott: Marton! – sziszegte, ez komoly! tudod, mi a legnagyobb siker? Marton Gyula várt egy kicsit, aztán visszasúgta: nem. A szép halál, mondta erre fojtott hangon a Teknőc. Nagy vicc, dünnyögte Marton Gyula. Akkor vette észre, hogy a Teknőc – kissé púpos tartású, hórihorgas srác – egész testét rázza a zokogás. Mi a baj? – kérdezte Marton Gyula ütődötten, és felült. A nézőtér az egyik hulla váratlan föltámadását szerteszaladó kacagással fogadta. Marton Gyulát ötszáz forintra büntették.

A Teknőc a szünetben kapta a hírt, hogy meghalt az apja. Elege lett a hosszú szenvedésből, kezébe vette a karjába kötött infúzió üvegét, és pizsamában, kalapban, de mezítláb indult a Rókus kórházból haza – tüdőembóliával ápolták az intenzív osztályon. A Teknőc évekig ismételgette ezt a történetet. Az embernek lehet több esküvője, születhetnek újabb gyerekei, de halála csak egy van, és ha az rosszul sikerül, visszamenőleg minden el van rontva (nem így mondta). Marton Gyula sokat töprengett a Teknőc filozófiáján. Hangzatosnak találta, de elfogadni nem tudta. Bánom is én a szép halált! nekem a szép élet kell… addig legyek sikeres, amíg élek. Különben sem olyan nagy eset, ha az ember meghal – épp ő az egyetlen, aki nem is tud róla.

Japán szintén picike egy ország, jegyezte meg Ensi, néhányka sziget, és az a probléma, hogy majdnem senki se beszéli nyelvünket rajtunk kívül. Nekem mondod ezt? – így Marton Gyula, a véletlen magyar, ne röhögtess, mi összvissz tízmillióan vagyunk! Hát igen, de legalább a latin ábécét írtok ti, vagy nem? Latin ábécét írunk, igen, viszont vagy negyven éve szocializmus van, és nem konvertibilis a pénzünk! Nálunk azonban ledobálták atombombát, és a nulláról kellett kezdeni az egészet! Persze, de miért nem beszélsz a hatalmas amerikai segélyekről?! Nem voltak is olyan hatalmasok! Ugyan… te panaszkodsz, amikor fölpumpáltak titeket, a fél világnak ti gyártjátok az autót, a komputert, a videót!!! – Marton Gyula ezt már ordította, az egész terem érdeklődve figyelte őket.

A magyar színész elszégyellte magát, egy professzor nem üvöltözhet a diákjával, elnézést, vetette oda, nagyon rossz napom van. Nekem is, mondta Ensi szolgálatkészen, biztosan a melegség miatt. Lehetséges… – Marton Gyula úgy döntött, nagy ívben kerülni fogja a kis japánt. Csakhogy a kis japán épp az ellenkezőjét határozta el, s kettejük közül ő volt a makacsabb. Minden alkalmat megragadott, hogy a magyar vendégprofesszorral társalogjon. Az óra két szünetében folyton ott nyüzsgött a közelében. Kávézni és vacsorázni hívta, e javaslatokat Marton Gyula néhány hétig különféle kifogásokkal visszautasította. Ensi a tanteremben semmi tanújelét nem adta lassan izmosodó magánkapcsolatuknak, változatlanul készséges jó tanulóként viselkedett. Rendszeresen bejárt professzor Marton fogadóórájára. Új kiadású könyveket tukmált rá, kölcsönözésbe, ahogyan ő mondta. Szerzett színházjegyet New Yorkba, s ő fuvarozta oda a viharvert Volkswagenjén, ragaszkodva ahhoz, hogy a parkolástól a vacsoráig mindent ő fizessen. Marton Gyula – némi vita után – beleegyezett. Azzal nyugtatta háborgó lelkiismeretét, hogy a japánok mégiscsak 125 millióan vannak. Különben is, Japán már-már a leggazdagabb ország, írta a Newsweek.

Kezdeti ellenérzése olvadozott, majd átváltott forró, baráti szeretetbe. Egyre több estét töltött a kis japán szobájában, néha ott is aludt, Chung engedélyével és a másik ágyon – reggel hét előtt távoznia kellett, amikorra a szakács hazatért. Átolvasták egymás darabjainak angol fordítását. Vak vezet világtalant, gondolta Ensi. I dunno, he dunno, we dunno, gondolta Marton Gyula, kis ragozási hibával. Én se tom, ő se tom, mi se tom.

Tiszta hülye vagyunk, mondta Ensi egy éjjel, miután kinyitották a második üveg kaliforniai vörösbort, mér olyan fontos az minekünk, hogy pont angolul legyünk drámaírók? Azért, édes öregem, mert itt van a dohány, válaszolta Marton Gyula, ha itt egy jót húzol, egész életedben ellehetsz. Na de téged már bemutattak, és mégis… mégse… – Ensi bizonytalanul abbahagyta. Ez az, gondolta Marton Gyula, mégis, és mégse. Eddigi bemutatóin nem gazdagodott meg, a filmszerepein sem – oké, azok, mondjuk, nem voltak igazi filmszerepek. És a bemutatók igaziak voltak? Nézőpont kérdése. Lehet, hogy valami épp attól nem igazi, hogy énvelem történik. Lehet, hogy velem kapcsolatban semmi nem igazi.

Ezen az éjszakán mesélte el Ensi, a japán drámaíró, hogy járt ő már Budapesten egyszer, tour guide-ként, jól emlékszik a városra, az alant kanyarodó, meglehetősen széles, örvénylő folyóra, az igéző ívű hidakra, a távolba vesző házsorok eklektikus, mégis valamiképpen strukturált összevisszaságára (ó, jaj), a Máth-i-ásh templomra meg a Halfogók Erődítményére, mindkettőt lefényképezte. Én nem csinálok fotókat, mondta erre Marton Gyula, a véletlen magyar, szerintem a dolgok megörökítésének mindössze két jó módszere van. Az emlékezés. Meg az írás. Ha ugyan ez a kettő különválasztható, vélte Ensi, hiszen az író az emlékképeket használja.

Tökéletesen egyetértettek, már megint. A japán drámaíró elővette a Nikon fényképezőgépét, s arra kérte a magyar színészt és vendégprofesszort, hogy hadd fotózza le, a mai nap emlékére. Marton Gyula fölállt, fejet hajtott, azzal a mozdulattal, ahogyan a főiskolai vizsgaelőadásban tette, spanyol grandként. A Nikon zárja kinyílott (60-addal), s professzor Marton képmása a filmre kopírozódott, mely ezúttal Eastman Kodak márkájú volt.

Ensi nem emlékezett rá, hogy történt már velük ilyesmi, és Marton Gyula sem. A Nikon talán igen, ám őt nem kérdezték.