Mario Puzo

Omertà

{{watermark}}
Fordította

Ladányi Katalin

Mario Puzo

Omertà

Geopen Könyvkiadó

2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mario Puzo: Omertà

Random House, 2000

© 2000 by Mario Puzo

Magyar fordítás © Ladányi Katalin jogutódja, 2000

Evelyn Murphynek

Omertà:
a szicíliai becsületkódex szerint
a hallgatás törvénye, amely megtiltja, hogy bárki információval
szolgáljon más által elkövetett bármely bűncselekményről,
mert az az érintett magánügye.

World Book Dictionary

ELŐSZÓ

1967

A Szicília partjait nyaldosó mélykék Földközi-tengerre néző sziklás faluban, Castellammare del Golfóban a halálos ágyán feküdt egy nagy maffiavezér. Don Vincenzo Zeno nagyra becsült, köztiszteletben álló férfi volt, akit egész életében szeretet övezett, mert mindig igazságosan, pártatlanul ítélkezett, segítette a szükséget szenvedőket, és könyörtelenül megbüntette mindazokat, akik szembe mertek szállni az akaratával.

Ágya körül most három hűséges híve állt; korábban az alárendeltjei voltak, ám az évek során nagy hatalmat, tekintélyt, magas rangot vívtak ki maguknak. A szicíliai Raymonde Aprile New Yorkból, Octavius Bianco Palermóból, Benito Craxxi pedig Chicagóból érkezett. Mindhárman egy utolsó szívességgel tartoztak a haldoklónak.

Don Zeno az utolsó igazi maffiavezér volt, aki egész életében megőrizte és tartotta az ősi hagyományokat. Minden üzletből, minden vállalkozásból sápot szedett, de sosem foglalkozott kábítószerrel, prostitúcióval vagy más bűncselekménnyel. Ha szegény ember kopogtatott be hozzá pénzért, sosem kellett üres kézzel távoznia. Don Zeno helyreigazította a törvény igazságtalanságait: hozhatott Szicília legfőbb bírája bármilyen döntést, Don Zeno azonnal megvétózta saját akaratával és hatalmával, ha úgy vélte, hogy a bíró jogtalanul járt el.

Ha egy meggondolatlan nőcsábász bajba sodorta egy szegény paraszt lányát, nem hagyhatta cserben, mert a Don rábeszélte a házasságra. Egyetlen bank sem utasíthatta el a szegény embert, mert Don Zeno közbelépett és igazságot tett. Olyan fiatalember sem akadt, aki hiába kívánkozott egyetemre a pénz vagy a megfelelő képzettség hiánya miatt. Ha a Don családjához, nemzetségéhez tartozott, álmai valóra váltak. A római jog sosem ítélkezhetett a szicíliai hagyományok felett, mert ott nem volt hatalma; Don Zeno hatályon kívül helyezte szabályait – sosem számított, mekkora árat kell fizetnie érte.

A Don azonban most már a nyolcvanas éveiben járt, és az elmúlt néhány év során ereje, hatalma hanyatlani kezdett. Egy gyönge pillanatában gyönyörű, fiatal lányt vett feleségül, aki pompás fiú utóddal ajándékozta meg. A fiatalasszony belehalt a szülésbe. A kisfiú most töltötte be a második életévét. Az idős apa tudta, hogy közel a vég, és azzal is tisztában volt, hogy nélküle széthullik a család, mert bekebelezik az erősebbek: a Corleonék meg a Clericuziók. Épp ezért sokat töprengett fia jövőjén.

Köszönetet mondott három barátjának, amiért megtisztelték azzal, hogy kérésére ilyen nagy útra vállalkoztak, aztán közölte velük a kívánságát: azt akarja, hogy kisfiát, Astorrét biztonságos helyre vigyék, és más körülmények között, de az ősi hagyományok szerint köztiszteletben álló, becsületes férfivá neveljék, olyanná, amilyen ő maga.

– Tiszta lelkiismerettel halok meg – jelentette ki, bár barátai tudták, hogy hosszú élete során több száz embert öltek meg a parancsára. – Igen, tiszta lelkiismerettel – folytatta –, de csak akkor, ha tudom, hogy a fiam biztonságban van. Mindössze kétéves, de látom, hogy egy vérbeli maffiózó szíve és lelke rejtőzik benne, pedig ez ma már ritka tulajdonság, szinte nem is létezik.

Közölte a férfiakkal, hogy hármuk közül az egyiket fogja a rendkívüli gyermek gyámjául, mentorául választani. Ez óriási felelősség, de nem marad el a jutalma.

– Milyen különös – tűnődött elhomályosult tekintettel. – A hagyomány szerint mindig az elsőszülött fiú a vérbeli maffiózó. Nekem azonban meg kellett érnem a nyolcvanadik évemet, hogy valóra válthassam az álmomat. Nem vagyok babonás, de ha az volnék, akár elhihetném, hogy ez a gyermek Szicília földjéből sarjadt. A szeme olyan zöld, mint a legszebb fáimon termő olajbogyó. És a jellegzetes szicíliai érzékenység is megvan a fiúban – romantikus, muzikális, csupa életöröm. De ha valaki megsérti, azt zsenge kora ellenére sem felejti el. Egyszóval kordában kell tartani.

– Tehát mit kívánsz tőlünk, Don Zeno? – kérdezte Craxxi. – Mert én boldogan magamhoz veszem a fiadat, és úgy fogom fölnevelni, mint a saját gyermekemet.

Bianco már-már neheztelve nézett Craxxira. – De hiszen én születése óta jól ismerem Astorrét! Úgy szeretem, mintha a saját fiam lenne!

– És te, Raymonde? – kérdezte Don Zeno.

– Ha engem választasz, Astorre a saját fiamként fog felnőni.

A Don mindhármukat alaposan szemügyre vette. Egytől egyig derék embernek tartotta őket. Úgy vélte, Craxxi a legintelligensebb, Bianco viszont a legbecsvágyóbb és a legerélyesebb. Aprile sokkal zárkózottabb, visszahúzódóbb; mértékletes és erényes, olyan, mint ő maga – de kemény és könyörtelen.

Don Zeno még így, a halálos ágyán is világosan látta, hogy Raymonde Aprile az, akinek a legnagyobb szüksége van a gyermekre, mert a javára válik Astorre szeretete, és viszonzásul gondoskodik majd róla, hogy a fiú megtanulja, miként kell életben maradni ebben a hazug, álnok világban.

Don Zeno egy hosszú pillanatig hallgatott, majd így szólt: – Raymonde, te leszel a gyermekem apja. Akkor békében nyugodhatok.

A Don temetése császárhoz méltó volt. Valamennyi szicíliai maffiacsalád feje megjelent, hogy megadja az elhunytnak a végtisztességet, de eljöttek a római kormány miniszterei, a hatalmas földbirtokok tulajdonosai, és százszámra érkeztek a Don alattvalói, az egész kiterjedt család tagjai is. A fekete ló vontatta fekete halottaskocsi bakján a tüzes tekintetű kétéves Astorre Zeno feszített fekete ruhácskában és karima nélküli kalapban – oly fenségesen, akár egy római császár.

A gyászszertartást a palermói bíboros végezte, aki a Don emberi nagyságát méltatva kijelentette: – Betegségben és egészségben, boldogtalanságban és kétségbeesésben Don Zeno mindig hűséges, igaz barát maradt. – Aztán a Don utolsó szavait idézte: – Isten kezébe ajánlom lelkemet. Meg fogja bocsátani bűneimet, mert egész életemben arra törekedtem, hogy igazságos legyek.

Így történt, hogy Raymonde Aprile magával vitte Amerikába Astorre Zenót, és saját családjában, a saját fiaként nevelte.

1. FEJEZET

Amikor a Sturzo ikrek, Franky és Stace begördültek Heskow kocsifelhajtójára, négy nyakigláb, kosárlabdázó kamaszt pillantottak meg a kis házi pályán. Amint kiszálltak a hatalmas Buickból, John Heskow kiszaladt a házból, és eléjük sietett. A jól megtermett férfi alakja körtére emlékeztetett; gyérülő haja gondosan megfésülve keretezte tar feje búbját. Apró, kék szeme vidáman csillogott. – A legjobbkor jöttetek! – mondta. – Szeretnék bemutatni nektek valakit!

A kosárlabdázók abbahagyták a játékot. Heskow büszkén mutatott az egyik kamaszra. – Ez a fiam, Jocko. – A legmagasabb fiú Franky felé nyújtotta nagy lapátkezét.

– Helló! – üdvözölte Franky. – Mit szólnátok hozzá, ha mi is beszállnánk?

Jocko a két vendégre nézett. Mindkettő körülbelül száznyolcvan centi magas volt. Látszott rajtuk, hogy jó formában vannak. Ralph Lauren pólót viseltek, az egyik pirosat, a másik feketét, hozzá khakiszínű nadrágot és edzőcipőt. A barátságos, jóképű férfiak markáns vonásai könnyed magabiztosságot sugároztak. Jocko rögtön látta rajtuk, hogy csak testvérek lehetnek, de azt nem tudhatta, hogy ikrek. Úgy vélte, a negyvenes éveik elején járhatnak.

– Oké, semmi akadálya – felelte udvariasan és jól nevelten.

Stace elmosolyodott. – Remek! Ötezer kilométert vezettünk, ránk fér egy kis lazítás.

Jocko intett a társainak, akik valamennyien magasabbak voltak a vendégeknél, és így szólt: – Én játszom Frankyvel és Stace-szel, ti hárman pedig ellenünk. – Mivel sokkal jobban kosarazott a többieknél, úgy gondolta, így apja barátai sem lesznek teljesen esélytelenek.

– Kesztyűs kézzel bánjatok velük! – figyelmeztette Heskow a gyerekeket. – Öregfiúk ezek, csak szórakozni akarnak egy kicsit!

A decemberi késő délután csípős levegője felpezsdítette a játékosok vérét. A hideg, halványsárga Long Island-i napfény megcsillant Heskow üvegházain. A házigazda hivatalosan bejegyzett foglalkozása virágkertész volt – ezzel fedezte egyéb vállalkozásait.

Jocko haverjai vették a lapot, úgy játszottak, hogy kedvében járjanak a két férfinak, Franky és Stace azonban hirtelen rákapcsoltak, villámgyorsan elhúztak mellettük, és a labda máris a kosárban volt. Jocko elképedve bámulta őket; úgy futottak, hogy alig akart hinni a szemének, ráadásul mintha csak ketten lettek volna a többiek ellen, nem passzolták le neki a labdát. Látszott rajtuk, hogy becsületbeli ügynek tekintik a játékot.

Az ellenfelek ekkor a magasságukat akarták kihasználni a két férfival szemben, de döbbenten kellett tapasztalniuk, hogy még a lepattanó labdákat sem tudják megkaparintani tőlük. Az egyik fiú végül türelmét vesztve Franky arcába vágott a könyökével – és azon nyomban a földön találta magát. Jocko mindent látott, mégsem tudta pontosan, hogyan történhetett a dolog. De nem volt ideje töprengeni, mert Stace a fivére fejéhez vágta a labdát, és ráförmedt: – Gyerünk, seggfej! Ne lazsálj! – Franky talpra segítette a fiút, a fenekére ütött és rámosolygott. – Ne haragudj, öregem! – Még körülbelül öt percig játszottak, a két férfi azonban szemmel láthatólag kezdett kifulladni, és végül föladta, mert a srácok már azt csináltak a pályán, amit akartak.

Heskow üdítővel kínálta őket, a kamaszok pedig a karizmatikus Frankyt rajzották körül, aki játékával bebizonyította, hogy vérbeli profi. Barátságosan megölelte azt a fiút, akit leütött, majd úgy mosolygott rá, mint egy igazi világfi.

– Fiúk, én vagyok az idősebb, úgyhogy fogadjatok el tőlem néhány jó tanácsot – mondta. – Sose cselezgessetek, ha passzolni is tudtok. Akkor se adjátok fel a játszmát, ha az ellenfél az utolsó negyedben húsz ponttal vezet. És sose járjatok olyan nővel, akinek egynél több macskája van...

A langaléta kamaszok jót nevettek.

Franky és Stace kezet fogtak velük, megköszönték a játékot, aztán bementek Heskow után a takaros, zöld zsalugáteres házba. Jocko utánuk kiáltott: – Hé, öregfiúk! Vérbeli profik vagytok!

Odabent John Heskow fölkísérte a fivéreket az emeletre, és megmutatta nekik a szobájukat. Franky és Stace nyomban észrevette a masszív tölgyfa ajtót és azt is, hogy amint beléptek, Heskow elfordította a kulcsot a zárban.

A lakosztálynak is beillő, tágas szobához természetesen fürdőszoba is tartozott. A két egyszemélyes ágy arról árulkodott, hogy Heskow tudja: az ikrek szeretnek egy szobában aludni. A sarokban behemót, acélpántos láda állt, rajta erős lakat. Heskow a saját kulcsával nyitotta ki, majd felhajtotta a fedelet. A ládában számos revolver, automata fegyver és jó néhány doboz sorakozott, amelyek a mértani alakzatokba rendezett lőszereket rejtették.

– Megfelel? – kérdezte Heskow.

– Nincs hangtompító – jegyezte meg Franky.

– Ehhez a munkához nem lesz szükségetek rá.

– Remek! – lelkendezett Stace. – Gyűlölöm a hangtompítót! Egy elefántot se tudok eltalálni vele.

– Oké! – bólintott Heskow. – Akkor most nyugodtan zuhanyozzatok le, helyezzétek kényelembe magatokat, én pedig megszabadulok a srácoktól, aztán megfőzöm a vacsorát. Mit szóltok a fiamhoz?

– Helyes kölyök. Rokonszenves – felelte Franky.

– És ahhoz mit szóltok, milyen remek kosaras? – faggatta őket büszkén Heskow. Kissé el is pirult, és így még jobban hasonlított egy érett körtéhez.

– Rendkívüli tehetség – mondta Franky.

– Szerinted is, Stace? – kérdezte Heskow.

– Párját ritkítja! – vágta rá Stace.

– Sportösztöndíjat kapott! – dicsekedett Heskow. – Nyitva áll előtte az út az NBA-be! Az egész ország rajongani fog érte!

Amikor az ikrek nem sokkal később lementek a nappaliba, Heskow már várta őket. Borjúsültet készített nekik gombával és salátával. A három személyre megterített asztalon egy üveg vörösbor állt.

Mindannyian leültek. Jó barátok voltak, régóta ismerték egymást, és mindent tudtak egymásról. Heskow tizenhárom éve vált el a feleségétől. Jocko az anyjánál lakott a néhány kilométernyire lévő Babylonban, de az apját is sokszor meglátogatta, így Heskow aktívan részt vett a nevelésében. Jól el is kényeztette.

– Csak holnap reggelre vártalak benneteket – mondta az ikreknek. – Ha tudtam volna, hogy már ma megérkeztek, időben hazaküldöm a fiamat, de amikor telefonáltatok, már nem tehettem ki a szűrét, és a haverjait se dobhattam ki.

– Nem baj – nyugtatta meg Franky. – Ne is törődj vele!

– Remekül játszottatok – jegyezte meg Heskow elismerően. – Sosem gondoltatok rá, hogy akár a profik közé is bekerülhettetek volna?

– Nem – felelte Stace. – Ahhoz túl alacsonyak vagyunk. A profi ligában kevés a száznyolcvan centi. A legutolsó mazsola is magasabb és gyorsabb nálunk.

– Szűzanyám! Ezt meg ne mondjátok a fiamnak! – szörnyűködött Heskow. – Hiszen ilyenekkel kell majd játszania!

– Dehogy mondjuk! – nyugtatta meg Stace. – Hallgatunk, mint a sír!

Heskow belekortyolt a borába. Mindig szívesen dolgozott a Sturzo fivérekkel. Hiszen olyan derűsek, olyan barátságosak voltak! Sosem toltak ki vele aljasul, mint a többi szemét alak, aki az útjába akadt. Franky és Stace jóban voltak a világgal – talán azért, mert jóban voltak egymással. Ez a nyugalom, ez az elégedettség sugárzott róluk.

A három férfi lassan, komótosan evett. Heskow a tepsiből szedett repetát az ikreknek, nem kellett az illemszabályokkal törődnie.

– Már jó ideje fúrja az oldalamat a kíváncsiság, hogy miért változtattál nevet – szólalt meg Franky.

– Rég volt – felelte Heskow. – De nem azért tettem, mert szégyelltem, hogy olasz vagyok. Csak hát, ti is tudjátok, kiköpött németnek látszom. Szőke a hajam, kék a szemem, pisze az orrom. Gyanúsnak hatott az olasz nevem.

Az ikrek könnyedén, megértően nevettek. Pontosan tudták, hogy a házigazdának vaj van a fején, de nem törődtek vele.

Amint az utolsó falat salátát is bekebelezték, Heskow kávéval és pompás olasz süteményekkel kínálta őket, sőt szivarral is, Franky és Stace azonban inkább a saját Marlboróját szívta. Ez jobban illett markáns vadnyugati ábrázatukhoz.

– Most pedig térjünk a tárgyra! – javasolta Stace. – Nagy balhé lehet. Máskülönben mi a bánatért akartad volna, hogy ötezer kilométeren át a volánnál meresszük a seggünket? Hiszen repülővel is jöhettünk volna!

– Nem is volt olyan vészes – dünnyögte Franky. – Én kifejezetten élveztem. Legalább megismertük szép hazánkat, Amerikát. A kisvárosokban nagyszerű emberek élnek.

– Ez igaz – helyeselt Stace. – De nekem azért bőrkeményedés nőtt a fenekemen...

– Nem akartam, hogy nyomot hagyjatok a repülőtereken – magyarázta Heskow. – A rendőrség mindig ott kezdi az ellenőrzést. És ebből az ügyből nagy felhajtás lesz, mindenhol szaglászni fognak. De ha jól tudom, ti imádjátok a felhajtást!

– Mi az hogy! – vágta rá Stace. – Élni sem tudunk nélküle! De áruld már el, ki lesz a célpont!

– Don Raymonde Aprile – nyögte ki Heskow, miközben kis híján megfulladt a félrenyelt kávétól.

Néma csend borult a szobára. Percekig senki sem szólalt meg. Heskow most először érezte meg a halál dermesztő leheletét, ahogy a Sturzo ikrek megkeményedett arcára pillantott.

– Azért kellett ötezer kilométert vezetnünk, hogy ezt a munkát ajánld föl nekünk? – kérdezte Franky csöndesen.

Stace rámosolygott Heskow-ra. – Örültünk a szerencsének, John. Most pedig fizesd ki szépen a költségeinket, és már itt se vagyunk! – közölte kedélyesen. A fivérek jót nevettek ezen a kis tréfán, de Heskow-nak fogalma sem volt róla, mi olyan mulatságos.

Nem magyarázták el neki, amit Franky egyik Los Angeles-i újságíró barátjától tudtak meg: gyakran előfordul, hogy valamelyik magazin megrendel egy cikket, de nem feltétlenül azért, hogy a végén meg is vegye és közölje. Ilyenkor kifizeti az újságíró költségeit és a szerződésben rögzített honorárium csekély százalékát, aztán egyszerűen elsüllyeszti az írást a fiók mélyére. Az ikrek ezt a módszert vették át. A megrendelőnek már azért is fizetnie kell, hogy minden kötelezettség nélkül meghallgassák az ajánlatát. Ebben az esetben húszezer dollárt kértek, hiszen több ezer kilométert utaztak, ráadásul mindkettőjüket iderendelték.

Heskow-nak azonban az volt a feladata, hogy rábeszélje őket: vállalják a megbízást. – A Don három éve visszavonult – mondta. – Valamennyi régi kapcsolata rács mögé került. A hatalma rég szertefoszlott. Timmona Portella az egyetlen, aki beleköphetne a levesbe, de nem fogja megtenni. És egymillió dollár üti a markotokat, ha végeztek a Donnal. A felét akkor kapjátok meg, ha befejeztétek a munkát, a másik felét pedig egy év múlva. De egy évre el kell tűnnötök, hogy a híreteket se hallja senki. Minden készen áll. Nincs más dolgotok, csak meg kell húznotok a ravaszt.

– Egymillió dollár – ismételte Stace. – Az rengeteg pénz.

– Az ügyfelem tisztában van vele, hogy Don Aprilét nem csekélység eltenni láb alól – folytatta Heskow. – A profik közül is a legjobbakat akarja. Olyan emberek kellenek neki, akik vérbeli, hidegvérű mesterlövészek, azonkívül be tudják fogni a szájukat, és nem vesztik el a fejüket. Nem vitás, fiúk, hogy ti vagytok a legjobbak.

– És az sem vitás, hogy rajtunk kívül kevesen vállalnának ekkora kockázatot – tette hozzá Franky.

– Hát persze – bólintott Stace. – Mert aztán egész életünkben cipelhetjük ezt a terhet a vállunkon. Nem könnyű együtt élni az ilyesmivel. Valaki esetleg a nyomunkra akad, és már utánunk is veti magát a rendőrség meg az FBI.

– A szavamat adom rá, hogy a New York-i rendőrség a kisujját se fogja megmozdítani – esküdözött Heskow. – És az FBI sem fog fülest kapni.

– És a Don régi barátai? – kérdezte Stace.

– A halottaknak nincsenek barátaik – jelentette ki Heskow, majd pillanatnyi hallgatás után hozzátette: – Amikor a Don visszavonult, mindenkivel megszakította a kapcsolatot. Szóval aggodalomra semmi ok.

– Hát nem vicces, hogy valahányszor megbíznak bennünket valamivel, mindig azt mondják, hogy aggodalomra semmi ok? – kérdezte Franky Stace-től.

Stace nagyot nevetett. – Ezt csak azért mondják, mert nem nekik kell meghúzniuk a ravaszt. – Heskow-hoz fordult. – John, te a barátunk vagy. Régóta ismerünk, bízunk benned. De mi van akkor, ha tévedsz? Elvégre tévedni emberi dolog... Mi lesz, ha a Donnak mégis vannak régi barátai? Hiszen te is jól ismered a módszereit. Nincs kegyelem. Ha elkapnak bennünket, nem fognak rögtön megölni. Előbb a poklok minden kínját ki kell majd állnunk. Azonkívül a Don játékszabályai szerint a családunk élete is kockán forog. Gondolj bele! A te esetedben a fiadról van szó. A sírból már nem kerülhet be az NBA-be. Nem éri meg, hogy profi kosaras váljék belőle... Talán mégis jobb lenne, ha elárulnád, ki a megbízó.

Heskow közelebb hajolt hozzájuk. Fehér bőre skarlátvörösre pirult az izgalomtól. – Nagyon jól tudjátok, hogy nem árulhatom el. Én csak a közvetítő vagyok, mindössze annyi a dolgom, hogy tető alá hozzam az üzletet. És mindent alaposan végiggondoltam. Vagy talán hülyének néztek? Mindenki tudja, ki az a Don Raymonde Aprile. De higgyétek el, hogy teljesen védtelen. A legfelső szinten garantálják. A rendőrség csak a szokásos rutinvizsgálatokat fogja elvégezni. Az FBI nem engedheti meg magának, hogy bekapcsolódjon a nyomozásba. És a nagy maffiafőnökök sem fognak beleavatkozni. Teljes biztonságban vagytok.

– Álmomban sem jutott volna eszembe, hogy egyszer a nagy Don Aprile lesz a célpontom – jegyezte meg Franky. A feladat hízelgett a hiúságának. Elvégre nem mindennap lőhet az ember ilyen nagy vadra, egy ilyen rettegett, ugyanakkor köztiszteletben álló férfiúra!

– Ez nem kosármeccs, Franky! – figyelmeztette Stace. – Ha veszítünk, nem lehet egyszerűen kezet rázni az ellenféllel és levonulni a pályáról!

– De egymillió dollárt kínálnak érte! – mondta Franky. – És azt se felejtsd el, hogy John sose vágott át bennünket. Vállaljuk el!

Heskow érezte, hogy az ikrekben egyre nő az izgalom. A fenébe is! Hiszen nem kezdők, tudnak vigyázni magukra! És valóban egymillió dollár a tét! Ha igaz, amit hallott róluk, akkor kettőjük közül Stace-be több vállalkozószellem szorult, mint Frankybe. Máris meglátszott rajta, hogy nagyon csábítja az egymillió dollár.

– Oké – mondta végül Stace. – Benne vagyunk. De Isten irgalmazzon nekünk, John, ha netán mégis tévedsz. – Gyerekkorában ministráns volt, kedvelte az efféle fordulatokat.

– És ha a Dont figyeli az FBI? – kérdezte Franky. – Vagy ettől tényleg nem kell tartanunk?

– Nem – nyugtatta meg Heskow. – Amikor a régi barátait sittre vágták, a Don igazi úriemberhez méltóan visszavonult, és ezt a gesztust az FBI is méltányolta. Azóta békén hagyják. Kezeskedem róla. Most pedig lássuk a részleteket.

Heskow jó félórán át magyarázta a gondosan kidolgozott tervet.

– Mikor? – kérdezte végül Franky.

– Vasárnap reggel – felelte Heskow. – Két napig itt maradtok, aztán egy magánrepülőgépen elhagyjátok Newarkot.

– Jó sofőrre lesz szükségünk – közölte Stace. – Olyan fickóra, aki nagyon tud vezetni.

– Én leszek az – közölte Heskow, majd szinte mentegetőzve hozzátette: – Nagy buli, nagyot lehet kaszálni...

A hétvége hátralevő részében Heskow úgy gondoskodott az ikrekről, mint apa a saját fiairól. Főzött rájuk, minden kívánságukat teljesítette, kényeztette őket. Kevesen imponáltak neki ennyire, mint a Sturzo fivérek, de néha úgy érezte, meghűl benne a vér, ha rájuk néz. Olyanok voltak, mint a viperák. Mindig éberen figyeltek, mindig készenlétben álltak. Ugyanakkor elbűvölően kedvesek is tudtak lenni, még az üvegházban is segítettek neki a virágokat öntözni.

Vacsora előtt kettesben kosaraztak a pályán. Heskow ámulva nézte, ahogy a labdát kergetik, villámgyorsan szökellnek, akár a kecses gazella, máskor meg siklanak, akár a kígyó. Franky futott sebesebben, és mindig hajszálpontosan célzott, majd lőtt. Stace nem volt ilyen jó játékos, de a fejet ő hordta a nyakán. Heskow arra gondolt, hogy Franky talán még az NBA-be is bejuthatott volna, de azt is tudta, hogy ezúttal nem kosárlabdáról van szó. Érezte, hogy éles helyzetben Stace az, akire számítani lehet. Stace fogja meghúzni a ravaszt, mert ő az igazi mesterlövész.

2. FEJEZET

Az FBI a kilencvenes években többször is lecsapott a New York-i maffiacsaládokra, és a sikeres támadássorozatot csak ketten úszták meg ép bőrrel. Az egyik a legnagyobb és legrettegettebb Don Raymonde Aprile volt, akinek a haja szála se görbült meg, a másik pedig Don Timmona Portella, a szintén nagy hatalmú, ám Don Aprilénál sokkal jelentéktelenebb, kisebb kaliberű családfő, aki valószínűleg csak a szerencséjének köszönhette, hogy nem bukott le a többiekkel együtt.

Mindenesetre kétség sem férhetett hozzá, milyen jövő vár a maffiózókra. Don Raymonde pontosan tudta, hogy elérkezett az idő, amikor elegánsan távoznia kell a színről, hiszen a szervezett alvilág elleni 1970-es törvényeket véleménye szerint rendkívül antidemokratikus módon fogalmazták meg, ráadásul az FBI ügynökei egyre lelkesebben, egyre nagyobb hévvel üldözték a még szabadlábon lévőket, és azt is be kellett látnia, hogy az amerikai maffia közkatonái már nem hisznek az omertàban – a hallgatás törvénye érvényét vesztette.

A Don harminc éven át állt a Család élén. Úgy uralkodott, akár egy császár, és épp ezért legendává vált. Mivel Szicíliában nevelkedett, nem az Amerikában született maffiafőnökök téveszméi vezérelték, és kevélységük, öntelt gőgjük is hiányzott belőle. Valójában egész lénye a tizenkilencedik századi szicíliai maffiózókat idézte, akik karizmatikus személyiségükkel uralták a városokat és falvakat. Ők még tudták, mi a tisztesség, a becsület, és a gyanússá vált ellenségekre könyörtelenül kimondták a megmásíthatatlan halálos ítéletet. Don Raymonde Aprile is ezt tette, amellett éppolyan zseniális stratégának bizonyult, mint a régi idők hősei.

Most, hatvankét éves korában elmondhatta, hogy rendet teremtett az életében. Megszabadult az ellenségeitől, és barátként és apaként egyaránt teljesítette a kötelességét. Tiszta lelkiismerettel tekinthetett a jövőbe. Nyugodt, békés öregség várt rá, mert visszavonult abból a világból, amelyben a diszharmónia az úr, és eljátszhatta az önmagának szánt, testre szabott szerepet – a bankárét, akit a társadalom oszlopos tagjaként tisztelnek.

Három gyermeke sorsa nem adott okot az aggodalomra; mindegyik becsületes foglalkozást választott. Legidősebb fia, a harminchét éves Valerius fiatalon nősült, három gyermeke született, és az Egyesült Államok hadseregében ezredesi rangig vitte, sőt a West Point-i katonai akadémia tanára volt. Pályaválasztását gyermekkori félénksége határozta meg: a Don azért küldte tiszti iskolába, hogy a seregben kiirtsák belőle ezt a jellemhibát.

Középső fia, Marcantonio – nyilván valamilyen rejtélyes génkombináció parancsára – harmincöt éves korára az egyik országos televíziós csatorna vezetőjeként vált közismert és elismert médiamogullá. Hóbortos, szeszélyes kamasz volt, a saját álomvilágában élt, és a Don úgy vélte, semmiféle komoly vállalkozásban nem fogja megállni a helyét, de mostanában szinte nem múlt el úgy egy hét, hogy ne írtak volna róla az újságok, amelyek látnoki képességekkel megáldott lángelmeként ünnepelték. A Don örült az elismerésnek, de továbbra is kételkedett, elvégre Marcantonio az ő fia volt. Úgy vélte, nála jobban senki sem ismerheti.

Lányát, Nicole-t kicsi korában Nikkinek becézte, egészen addig, amíg a hatéves kislány komolyan és határozottan ki nem jelentette, hogy nem tűri az efféle gügyögést. Felnőve ő lett a Don állandó vitapartnere. Huszonkilenc éves korára kiváló vállalati jogász vált belőle. Szenvedélyes feminista volt, azonkívül a nincstelen bűnözők önkéntes védőügyvédje. Különös érzékkel választotta ki azokat, akik egyébként nem engedhették meg maguknak, hogy ügyvédet fogadjanak. Jó néhány elvetemült gyilkost mentett meg a villamosszéktől, segítségével számos olyan asszony úszta meg a börtönbüntetést, aki végső elkeseredésében eltette láb alól brutális férjét, és a nemi erőszakért életfogytiglani fegyházra ítélt bűnözők is bizton számíthattak rá, hogy Nicole Aprile mindent elkövet büntetésük enyhítéséért. Mindenki tudta róla, hogy a halálbüntetés esküdt ellensége, és szent meggyőződése, hogy minden bűnözőnek joga van a rehabilitációhoz. Szenvedélyesen és keményen bírálta az Egyesült Államok gazdasági struktúráját. Úgy vélte, egy olyan gazdag országnak, mint Amerika, törődnie kell a szegényekkel, még akkor is, ha súlyos bűncselekményeket követtek el. Mindezek ellenére a feltűnően szép, erélyes asszony vállalati jogászként a legkiválóbbak közé tartozott, valamennyi tárgyalása során keményen megizzasztotta ellenfeleit. A Don soha semmiben nem értett egyet vele.

Ami pedig Astorrét illeti, őt mindenki családtagnak tekintette, a Don unokaöccsének, akiről köztudott volt, hogy „nagybátyja” kedvence. Csak úgy áradt belőle a végtelen életkedv. Mindenkit elbűvölt. A Don gyermekei úgy fogadták be, mintha a vérrokonuk lenne. Hároméves korától tizenhat éves koráig saját kistestvérükként szerették – egészen addig, amíg a Don el nem küldte Szicíliába. Ez tizenegy éve történt. Don Aprile csak akkor hívta vissza Astorrét, amikor végleg visszavonult.

A Don alaposan, aprólékos műgonddal készítette elő a visszavonulását. Felosztotta hatalmas birodalmát, hogy megbékítse potenciális ellenségeit, de hűséges barátairól sem feledkezett meg, mert tudta, hogy az emberi erények közül a hála a legmulandóbb; csak állandó ajándékáradattal lehet életben tartani. Elsősorban és mindenekelőtt arra ügyelt, hogy Timmona Portellát megnyugtassa és a maga oldalára állítsa. A különc Portellát heves, vérengző természete miatt tartotta veszélyesnek, mert a nagy hatalmú maffiózó néha olyankor is gyilkolt, ha semmi szükség nem volt rá.

Mindenki számára örök rejtély maradt, miként úszhatta meg ez az ember a kilencvenes években az FBI szervezett alvilág elleni tisztogató akcióját, hiszen az amerikai születésű, féktelen, gátlástalan Don nem az éles elméje, hanem robbanékony természete miatt vált híressé és hírhedtté. Az óriás termetű, hatalmas pocakú maffiózó még mindig úgy öltözködött, mint egy palermói picciotto, egy zöldfülű, kezdő kis bérgyilkos: selyemöltönyökben, színes ingekben, csiricsáré nyakkendőkben páváskodott. Tiltott kábítószerek kereskedelmével és terjesztésével szerezte hatalmát. Sosem nősült meg. Bár elmúlt ötvenéves, egyfolytában a nőket hajkurászta, képtelen volt lecsillapodni. Csak szellemileg kissé visszamaradott, hozzá hasonlóan goromba, brutálisan kegyetlen öccsét, Brunót szerette igazán.

Don Aprile soha nem bízott Portellában, épp ezért a lehető legritkábban kötött üzletet vele. Gyarlóságai miatt veszélyes fickónak tartotta, akit nem lehet féken tartani. Most mégis meghívta a házába, mert megbeszélnivalója volt vele.

Portella az öccsével, Brunóval együtt érkezett. Don Aprile a tőle megszokott finom udvariassággal fogadta őket, de nem kertelt sokáig, hamarosan a tárgyra tért.

– Drága barátom – mondta. – Úgy döntöttem, valamennyi üzleti vállalkozásomból visszavonulok, és egyszerű bankárként tevékenykedem tovább. Ez azt jelenti, hogy mostantól még inkább szem előtt leszel, reflektorfényben fogsz állni, tehát nagyon óvatosnak kell lenned. Ha bármikor jó tanácsra lesz szükséged, csak szólj. Mindig bizalommal fordulhatsz hozzám, hiszen a szükséges eszközök akkor is a rendelkezésemre állnak, ha nyugalomba vonulok.

Brunót, behemót fivére kicsinyített mását, félelemmel vegyes tisztelettel töltötte el a Don hírneve, így boldogan elmosolyodott. Elégedetten nyugtázta, hogy a rettegett Don Aprile ilyen nagyra becsüli Timmonát. Timmona Portella azonban pontosan megértette, hova akar a Don kilyukadni. Felfogta a szavaiból kicsendülő burkolt fenyegetést.

Tisztelettel fejet hajtott a Don előtt. – Mindnyájan tudjuk, hogy mindig te voltál köztünk a legjózanabb. A te ítélőképességedben soha nem kellett csalódnunk, mert tévedhetetlen vagy – mondta. – Őszintén becsülöm az elhatározásodat. Számíthatsz rám. A barátod vagyok.

– Ennek szívből örülök – felelte a Don. – Azzal szeretnélek megajándékozni hűségedért, hogy figyelmeztetlek valamire. Cilke, az FBI ügynöke ravasz, veszélyes fickó. Soha, semmilyen körülmények között ne bízz benne, mert a fejébe szállt a dicsőség, és te leszel a következő célpontja.

– De hiszen mi ketten már kicsúsztunk a karmai közül – jegyezte meg Timmona. – Bár az is igaz, hogy valamennyi barátunkat lebuktatta és rács mögé juttatta. Én ugyan nem félek tőle, de azért köszönöm a figyelmeztetést.

A három férfi áldomást ivott, majd a Portella fivérek távoztak. A kocsiban Bruno elismerően nyilatkozott Don Apriléról. – Nagyszerű ember – mondta.

– Igen – bólintott Timmona. – Nagyszerű ember volt.

Ami a Dont illeti, ő elégedetten dőlt hátra karosszékében a vendégek távozása után. Jól látta a riadalmat Timmona szemében, és pontosan tudta, hogy soha többé nem kell tartania tőle.

Don Aprile közölte óhaját, hogy négyszemközt kíván beszélni Kurt Cilke-kel, a New York-i FBI főnökével. Legnagyobb meglepetésére Cilke olyan embernek bizonyult, aki eddigi tevékenységével ki tudta vívni a csodálatát, hiszen a keleti part szinte valamennyi maffiavezérét börtönbe juttatta, és csaknem sikerült megtörnie a hatalmukat.

Don Raymonde Aprilét azért nem tudta elkapni, mert ő kiderítette, hogy ki is valójában Cilke titkos informátora, aki ezt a fantasztikus sikersorozatot lehetővé tette. Ám a Don Cilke iránti tiszteletét és csodálatát csak fokozta az a tény, hogy a fickó mindig betartotta a játékszabályokat, sosem próbálta a Dont tőrbe csalni, sosem élt vissza hatalmával, sosem zaklatta ellenfelét, és sosem adott tippeket a sajtónak, hogy mit írjanak a Don gyermekeiről. Don Aprile tehát úgy érezte, akkor jár el tisztességesen, ha Cilke-et is figyelmezteti.

Kettőjük találkozójára a Don montauki birtokán került sor. A Don kívánsága az volt, hogy Cilke egyedül jöjjön. Az FBI szabályzata ezt nem tette volna lehetővé, így maga az FBI igazgatója adta meg az engedélyt, ahhoz azonban ragaszkodott, hogy Cilke egy különleges hangrögzítő berendezést vigyen magával. Illetve ne vigye, hanem a parányi szerkezetet ültessék be a felsőtestébe, a bordái alá, ahol akkor sem veszi észre senki, ha netán meztelenre kell vetkőznie. Ezt az apró magnetofont a közvélemény előtt titokban tartották, és gyártója szigorú ellenőrzés alatt állt, nehogy bármi is kiszivárogjon róla. Cilke persze rájött, hogy a kis ketyerének valójában azt kell hangszalagra rögzítenie, amit ő fog mondani a Donnak.

Aranyló, napsütéses októberi délutánon találkoztak a Don kastélyának teraszán. Ebbe a pompás házba Cilke sosem tudott poloskákat telepíteni, és a bíróság azt is megtiltotta, hogy az FBI ügynökei állandó megfigyelés alatt tartsák Don Aprilét. Amikor Cilke megérkezett, nagyon meglepődött, mert a házigazda emberei egyáltalán nem motozták meg. Ebből csak arra következtethetett, hogy Don Raymonde Aprile nem szándékozik neki törvénybe ütköző ajánlatot tenni.

Mint mindig, Cilke-et ezúttal is megdöbbentette, milyen nagy hatással van rá a Don személyisége. Kissé zavarba is hozta. Pontosan tudta, hogy a Don parancsára több száz embert gyilkoltak meg. Azzal is tisztában volt, hogy házigazdája sorozatosan szegte meg a társadalom által tiszteletben tartott törvényeket. Mégsem volt képes gyűlölni, pedig szentül hitte, hogy az efféle emberek gonoszak, és meg kell vetnie őket, mert aláássák a társadalom szerkezetét.

Don Aprile sötét öltönyben, nyakkendőben, fehér ingben fogadta vendégét. Higgadtan, komolyan, mégis megértően nézett rá, arcvonásai jóindulatot tükröztek, mint bármely becsületes, tiszta erkölcsű polgáréi. Cilke azon tűnődött, hogyan lehet egy ilyen könyörtelen férfinak ilyen emberséges ábrázata.

A Don nem akarta zavarba hozni az ügynököt, ezért nem nyújtott kezet. Udvarias főhajtással üdvözölte vendégét, majd hellyel kínálta.

– Úgy döntöttem, hogy családommal együtt az ön védőszárnyai alá helyezem magam, vagyis a továbbiakban a társadalom oltalma alatt kívánok élni – mondta.

Cilke elképedve meredt rá. Sejtelme sem volt róla, hova akar a Don kilyukadni.

– Az utóbbi húsz évben ön mindent elkövetett, hogy az ellenségemmé váljon – folytatta Don Aprile. – Egy pillanatra sem hagyott békén, üldözött engem. De mindig hálás voltam önnek, amiért betartotta a játékszabályokat. Sosem próbálkozott tisztességtelen eszközökkel. Nem csempészett úgynevezett bizonyítékokat a házamba, hogy koholt vádak alapján rács mögé juttathasson. Senkit nem bujtott fel, hogy hamis tanúvallomást tegyen ellenem. De a barátaim zömét lecsukatta, és nagyon igyekezett, hogy én is börtönbe kerüljek.

– Még most is azon igyekszem – jegyezte meg Cilke mosolyogva.

A Don elismerően bólintott. – Minden kétes vállalkozásomtól megszabadultam, csak néhány bankot tartottam meg. Tudomásom szerint ez megbecsült, köztiszteletben álló foglalkozás. Annak a társadalomnak a védőszárnyai alá helyezkedtem, amelyet ön képvisel, és feltett szándékom, hogy teljesítsem a kötelességemet ezzel a társadalommal szemben. Igencsak megkönnyítené a dolgomat, ha a továbbiakban nem üldözne, mert már semmi szükség rá.

Cilke vállat vont. – Ezt nem én döntöm el, hanem az Iroda. De oly sokáig voltam a nyomában. Miért éppen most szállnék le önről? Hátha szerencsém lesz, és sikerül elkapnom.

A Don arca egyre komolyabbnak, egyre fáradtabbnak látszott. – El kell árulnom valamit önnek. Az elmúlt néhány év során elért óriási sikerei nagymértékben befolyásolták a döntésemet. Ezek hatására határoztam el, hogy visszavonulok. De a helyzet az, hogy ismerem az informátorát. Tudom, kitől kapta a legjobb tippeket. A nevét azonban senki előtt sem fedtem fel.

Cilke csak egy-két másodpercig tétovázott, mielőtt egykedvűen, rezzenéstelen arccal közölte: – Nincs ilyen informátorom. Senkitől sem kaptam tippeket. És ismétlem, nem én döntök, hanem az Iroda. Egyszóval hiába kéretett ide, semmit sem tehetek az ön érdekében.

– Félreértett – mondta a Don. – Szó sincs ilyesmiről. Nem előnyt akarok kicsikarni magamnak. Mindössze kiegyezésre törekszem, mert nyugodtan akarok élni. Engedje meg, hogy az idősebb jogán megosszam önnel, amit hosszú életem folyamán megtanultam. Az ember soha ne éljen vissza a hatalmával pusztán azért, mert teheti. És soha ne szálljon a fejébe a siker, ha az esze azt súgja, hogy tetteivel tragédiát idézhet elő. Bevallom, én önt most már nem az ellenségemnek, hanem a barátomnak tekintem. Arra kérem, jól gondolja végig, mit nyerhet, vagy mit veszíthet azzal, ha visszautasítja az ajánlatomat.

– És ha valóban nyugalomba vonul, Don Aprile, akkor mi hasznom lehet a barátságából? – kérdezte Cilke mosolyogva.

– Az, hogy becsben tartom, és élvezni fogja a jóindulatomat – felelte a Don. – Ezt az ajánlatot nálam jelentéktelenebb személyiségtől is érdemes lenne elfogadnia.

Cilke később lejátszotta a szalagot helyettesének, Bill Boxtonnak, aki megkérdezte: – Mi a fenét akart ezzel mondani az öreg?

– Meg kell tanulnod, hogy a cikornyás fogalmazás mögött fölfedezd a szavak valódi értelmét – magyarázta Cilke. – Don Aprile sztaniolba csomagolva azt akarta a tudtomra adni, hogy akkor sem teljesen védtelen, ha történetesen visszavonult, és továbbra is rajtam tartja a szemét.

– Hülyeség! – hőbörgött Boxton. – Ezek a gazemberek egyetlen ujjal se nyúlhatnak hozzá egy szövetségi ügynökhöz!

– Ez igaz – felelte Cilke. – Épp ezért nem szállok le róla, akár visszavonult, akár nem. De azt hiszem, nem árt az óvatosság. Elvégre sosem lehet tudni...

Don Aprile behatóan tanulmányozta a legelőkelőbb, legtekintélyesebb amerikai családok történetét, és megismerkedett azoknak a rablólovagoknak az életével, akik a társadalom törvényeinek és etikai szabályainak megszegésével, irgalmat nem ismerve szerezték hatalmas vagyonukat, majd pontosan azt tette, amit ők: mindenki jótevőjévé vált. Hozzájuk hasonlóan ő is óriási birodalmat épített fel – tíz magánbank tulajdonosa volt a világ legnagyobb városaiban –, így megengedhette magának, hogy kórházat építtessen a szegényeknek. Bőkezű mecénásként a művészetet is támogatta. Tanszéket alapított a Columbia Egyetemen, ahol a reneszánsz festészetet és szobrászatot oktatták.

Igaz ugyan, hogy a Yale és a Harvard nem fogadta el azt a húszmillió dollárt, amelyet a Kolumbusz Kristófról elnevezendő új diákszálló építésére szánt, de csak azért, mert akkoriban a nagy felfedezőt értelmiségi körökben rejtélyes okokból éppen mellőzték. A Yale hajlott a kompromisszumra: elfogadja a nemes felajánlást, ha a kollégiumot Saccóról és Vanzettiról nevezheti el, ám ez az ötlet nem nyerte meg Don Aprile tetszését. Saccót és Vanzettit kifejezetten ellenszenvesnek találta, ugyanis mélységesen megvetette a mártírokat.

Nála jelentéktelenebb ember bizonyára megsértődött volna, és a sebeit nyalogatva, duzzogva félrevonul, ám Raymonde Aprilét nem ilyen fából faragták. A pénzt a katolikus egyháznak adományozta, azzal a kikötéssel, hogy minden áldott nap misét mondjanak huszonöt éve elhunyt felesége lelki üdvéért.

Egymillió dollárt juttatott a New York-i rendőrség Jótékonysági Egyesületének, és szintén egymilliót kapott tőle az illegális bevándorlók támogatására létrejött szervezet. A visszavonulását követő három évben valósággal elárasztotta jótéteményeivel az egész világot. Erszénye nyitva állt, bármit kérhettek tőle, szívesen adott. Mindössze egyetlen kérést utasított el: Nicole hiába könyörgött neki, egy árva centet sem tudott kicsikarni tőle arra a kampányra, amit a halálbüntetés ellen indított.

Megdöbbentő, hogy mindössze három év jótéteményeivel és bőkezű adományaival szinte teljesen el lehet feledtetni harminc év kegyetlenkedéseit. A Don azonban pontosan tudta, hogy a legkiválóbbak ugyanezzel a módszerrel vásárolják meg saját jó hírüket és elárult barátaik megbocsátását, még akkor is, ha korábban seregnyi áldozat halála száradt a lelkükön. A Don sem volt mentes ettől az általános emberi gyarlóságtól.

Don Raymonde Aprile ugyanis mindig a saját erkölcsi felfogása szigorú szabályai szerint élt. Ezzel vívta ki magának harminc éven át a feltétlen tiszteletet, és ezzel ébresztette azt az iszonyú rettegést és félelmet, amelyre korlátlan hatalmát alapozta. E szigorú szabályok között is a könyörtelenség állt az első helyen.

Ez a könyörtelenség nem valamiféle belső kegyetlenségből fakadt. A Don sosem volt beteges hajlamú pszichopata, aki öncélúan akart bárkinek is fájdalmat okozni. Nem. Ő azért nem ismert irgalmat, mert szent meggyőződése volt, hogy az emberek a saját jószántukból sosem engedelmeskednek. Hiszen még Lucifer, az angyal is szembeszállt Istennel. Ki is űzték a mennyországból...

A Don mindebből arra a következtetésre jutott, hogy a hatalomért harcoló, becsvágyó embernek a könyörtelenségen kívül nincs más eszköze. Persze meg lehet próbálkozni a meggyőzéssel, a rábeszéléssel, sőt bizonyos mértékig figyelembe lehet venni az ellenfél érdekeit is. Ez elfogadható, sőt természetes. Ám ha minden kötél szakad, nem marad más büntetés, csak a halál. Másfajta megtorlással nem is szabad fenyegetőzni, mert azt esetleg megbosszulják. Az ellenséget egyszerűen el kell távolítani ebből az árnyékvilágból, hogy soha többé ne kelljen számolni vele.

A legnagyobb sértés az árulás volt. Ilyenkor az áruló családjának és baráti körének is lakolnia kellett; egész életét, egész világát le kellett rombolni, mert sok bátor, büszke férfi hajlandó kockára tenni a saját életét, ha ebből hasznot remél, de köztudott, hogy kétszer is meggondolja, mire vetemedik, ha tudja: a szeretteit sodorja veszélybe. Don Aprile ezzel a módszerrel váltotta ki másokból az iszonyú rettegést – és hatalmas vagyonával vívta ki azt a szeretetet, amelyre valójában nem is volt szüksége.

A teljes igazsághoz azonban az is hozzátartozik, hogy önmagával szemben sem ismert irgalmat. Korlátlan hatalma, óriási vagyona sem volt elég ahhoz, hogy megakadályozza fiatal felesége halálát. Elveszítette azt az asszonyt, aki három gyermekkel ajándékozta meg. A rák végzett szegénnyel, ő, a nagy Don Aprile pedig hat hosszú hónapon át kénytelen volt tehetetlenül nézni az imádott teremtés szörnyű szenvedését. Ekkor alakult ki benne az a meggyőződés, hogy bizonyára feleségét bünteti az Isten azokért a halálos bűnökért, amelyeket ő követett el. Úgy érezte, bűnhődnie kell, és az önmagára kirótt büntetés könyörtelen volt: soha többé nem nősülhet meg, gyermekeit pedig elküldi magától, hogy a törvénytisztelő társadalom legjobb iskoláiban tanulhassanak, és ne apjuk gyűlölettel és veszélyekkel teli világában nőjenek fel. Elhatározta, hogy mindenben segíteni fogja őket, de egyiküket se vonja be saját üzelmeibe. Szomorúan beletörődött, hogy sosem fogja megismerni az igazi apaság örömét.

Azonnal intézkedett, hogy Nicole, Valerius és Marcantonio a legjobb bennlakásos magániskolákban folytathassa tanulmányait. Sosem engedte be őket a magánéletébe. Szünidőre persze mindhárman hazautaztak, és a Don ilyenkor eljátszotta a gondos, szerető, ám kimért és tartózkodó apa szerepét, de saját világa kapuit nem nyitotta meg előttük.

Bár gyermekei minden óvintézkedés ellenére tudomást szereztek apjuk hírnevéről, mégsem fordultak el tőle, sőt szerették. Maguk között sosem beszéltek a dologról. Olyan családi titok volt ez, amit mindenki ismert.

A Dont még tévedésből sem lehetett szentimentálisnak nevezni. Mindössze néhány barátja volt, se kutyát, se macskát nem tűrt meg a közelében, és amennyire csak lehetett, kerülte a társadalmi eseményeket és egyéb ünnepi összejöveteleket. Csak egyetlenegyszer, hosszú évekkel ezelőtt fordult elő, hogy megszánt valakit. A maga nemében páratlan, kivételes eset őszinte meglepetéssel töltötte el amerikai ismerőseit.

Amikor annak idején Don Aprile a kis Astorréval hazaérkezett Szicíliából, felesége már a halálán volt, gyermekei pedig vigasztalanul álltak anyjuk betegágya körül. A Don nem akarta kitenni a fogékony Astorrét a fájdalom, a gyász okozta megrázkódtatásnak, mert attól félt, hogy ártana neki, ezért úgy döntött, legbizalmasabb tanácsadója, Frank Viola és felesége gondjaira bízza a kétéves kisfiút. Ez azonban nem bizonyult bölcs döntésnek, akkoriban ugyanis Frank Viola leghőbb vágya az volt, hogy a Don örökébe lépjen.

Ám nem sokkal a Don feleségének halála után az immár hároméves Astorre Viola az Aprile család tagja lett. „Apja”, Frank Viola ugyanis rejtélyes körülmények között öngyilkosságot követett el, a kocsija csomagtartójában találtak rá a holttestére, „anyja” pedig agyvérzés következtében hunyt el egyik pillanatról a másikra. A Don, mint szerető „nagybácsi”, ekkor fogadta házába a gyermeket.

Amikor Astorre elég idős volt már ahhoz, hogy a szüleiről kezdjen kérdezősködni, Don Raymonde elmesélte neki, hogy apja is, anyja is fiatalon meghalt. Astorre azonban makacsul tovább faggatta, így a Don elhatározta, hogy egyszer s mindenkorra lezárja a kellemetlen témát. Azt mondta a fiúnak, hogy szülei szegényparasztok voltak, akiknek arra sem futotta, hogy őt eltartsák, és már különben is meghaltak egy isten háta mögötti kis szicíliai faluban. Persze tudta, hogy ezt a magyarázatot Astorre távolról sem tartja kielégítőnek. Időnként lelkiismeret-furdalás gyötörte, amiért becsapta a gyereket, de teljesen tisztában volt vele, hogy a fiú elől, míg fel nem nő, el kell titkolnia származását. Astorre a saját biztonsága – és az Aprile gyerekek biztonsága – érdekében még jó ideig nem tudhatja meg, milyen szoros szálak fűzik a maffiához.

Don Raymonde okos, előrelátó férfiú volt. Pontosan tudta, hogy nem lehet örökké sikeres – hiszen semmi sem tart örökké ebben az álnok, egyre veszélyesebbé váló világban. Épp ezért már a kezdet kezdetétől tervezgette, miként állhat majd át a másik oldalra, hogy a szervezett társadalom biztonságát élvezhesse. Ez a folyamat nem volt igazán tudatos, a Don szeme előtt nem világos, határozott cél lebegett, ám a nagy emberek mindig ösztönösen érzik, mit kell tenniük, hogy a távoli jövő követelményeinek is megfeleljenek. És ebben az esetben valóban a szánalom, az őszinte együttérzés vezérelte, hiszen a hároméves Astorre Violáról még sejteni sem lehetett, miféle ember válik belőle, ha felnő, és azt sem lehetett tudni, milyen fontos szerepet fog játszani a Családban.

A Don megértette, hogy Amerikát a híres, kiváló családok tették naggyá és dicsővé, és az sem volt titok előtte, hogy a legelőkelőbb társadalmi osztályokat azok teremtették meg, akik főbenjáró bűnök elkövetésével kezdték ragyogó pályafutásukat. Ezek az emberek a vagyon utáni hajsza során ugyanis, mintegy mellékesen, felépítették Amerikát, és gaztetteik az idők folyamán feledésbe merültek. Nem is történhetett volna másképp. Talán hagyták volna, hogy a végtelen amerikai préri azoknak az indiánoknak a kezében maradjon, akik azt sem tudták, mi fán terem egy emeletes ház? Tűrték volna tétlenül, hogy Kaliforniában továbbra is a mexikóiak garázdálkodjanak, akiknek fogalmuk sem volt róla, hogyan kell csatornát, vízvezetéket építeni, és az éltető víz jóvoltából bőségben, gazdagságban élni? Az amerikai géniusz a világ minden tájáról magához vonzotta a szorgalmas, munkára vágyó szegények millióit, és rávette őket, hogy véres verejtékkel felépítsék a nélkülözhetetlen vasutakat, gátakat és felhőkarcolókat. Igen, a Szabadság-szobor az emberi lángelme megtestesítője, a fejlődés elősegítője volt. Tény és való, hogy minden a lehető legjobban alakult, még akkor is, ha a haladás útja tragédiákkal volt kikövezve. Hiába, ilyen az élet; a siker bizony áldozatokat követel. De a végeredmény a fontos. Amerika olyan bőségszaruvá vált, amilyet még nem látott a világ. Ki merné azt állítani, hogy ezért a gazdagságért egy kis igazságtalanság túl nagy ár? Hiszen a civilizáció, a társadalom fejlődése során mindig, mindenütt az egyénnek kell az életével fizetnie.

A nagy ember azonban sok mindenben különbözik az átlagembertől. Elsősorban és mindenekelőtt abban, hogy ő nem vállalja a mindennapi élet súlyos terheit. Úgy lovagolja meg az emberi fejlődés magasra csapó hullámát, hogy neki ne kelljen áldozatot hoznia, még akkor sem, ha ezt a célt csak bűncselekmények elkövetésével vagy mások kijátszásával érheti el.

Nos, Don Raymonde Aprile ilyen ember volt. Óriási hatalmát eszével, tehetségével és könyörtelenségével szerezte. Mindenki rettegett tőle, ezért személye legendává vált. Gyermekei azonban még felnőtt fejjel sem hitték el a róla szóló szörnyű meséket.

A legendák között a legelső arról számolt be, hogyan kezdte uralkodását a Don a Család fejeként. A tulajdonában lévő építési vállalkozás vezetését egyik alárendeltjére, Tommy Liottira bízta, akit fiatalon tett dúsgazdaggá azokkal a megbízásokkal, amelyeket a városi önkormányzattól szerzett a cég számára. A szellemes, jóképű, észbontóan vonzó Tommy Liotti mindenkit elbűvölt, még a Don is szívesen töltötte az időt a társaságában. Csak egy nagy hibája volt: ivott, mint a gödény.

A fickó a Don feleségének legjobb barátnőjét, Lizát vette feleségül. A régimódi elvek szerint nevelt, csípős nyelvű szépasszony legszentebb kötelességének tartotta, hogy önelégült férjét megzabolázza. E dicséretes törekvése számos kínos incidens forrása lett. Ha éppen józan volt, Tommy viszonylag jól tűrte felesége szidalmait, ám ha berúgott, nem sokat teketóriázott, úgy szájon vágta a szép Lizát, hogy az elharapta a nyelvét.

Az sem tekinthető szerencsés körülménynek, hogy a férj iszonyúan erős volt, ifjúkorában ugyanis nehéz fizikai munkát végzett. Mielőtt felvitte az isten a dolgát, maga is a téglát rakta, a maltert keverte a különböző építkezéseken. Meg is látszott rajta. Mindig rövid ujjú ingben parádézott, büszkén tette közszemlére fatörzs vastagságú alkarját, félelmetes bicepszét.

A kínos incidensek alig két év alatt sajnálatos módon elfajultak. Egy szörnyű éjszakán a részeg Tommy betörte Liza orrát, sőt néhány fogát is kiverte. A gondos sebészi beavatkozás rengeteg pénzbe került. Az asszony ennek ellenére sem mert segítséget és menedéket kérni Don Aprile feleségétől, mert egyrészt pontosan tudta, hogy e végzetes meggondolatlanság következtében idő előtt megözvegyülne, másrészt még mindig szerette brutális férjét.

Maga Don Aprile sem kívánt beavatkozni az efféle családi perpatvarokba. Tisztában volt vele, hogy az ilyesmit úgysem lehet megoldani. A felbőszült férj tőle akár meg is ölhette volna a feleségét. Csakhogy a sorozatos verések más elbírálás alá estek, mert az üzleti kapcsolatait sodorták veszélybe. Világosan látta, hogy egy dühbe gurult asszony elvakult haragjában akár olyan tanúvallomást is tehet, ami súlyos károkat okozhat a vállalkozásnak, Tommy ugyanis mindig rengeteg készpénzt tartott otthon arra az esetre, ha netán egy-egy zsíros megbízás érdekében meg kell vesztegetnie valamelyik városházi tisztviselőt.

Don Aprile tehát kénytelen-kelletlen magához hívatta a goromba férjet. A lehető legudvariasabb hangnemben világosan értésére adta, hogy csak azért avatkozik bele a magánéletébe, mert túlkapásai már az üzletmenetet befolyásolják. Azt tanácsolta Tommynak, hogy vagy ölje meg a szép Lizát, vagy váljon el tőle, vagy ha egyik megoldás sincs ínyére, soha többet ne merészeljen kezet emelni rá. Tommy Liotti megígérte, hogy ilyesmi nem fog még egyszer előfordulni. A Don azonban nem bízott benne, mert észrevette a fickó szemében felvillanó konokságot, amit a szabad akarat megnyilvánulásának tekintett. Az élet egyik megmagyarázhatatlan rejtélyének tartotta, hogy a Tommyhoz hasonló férfiak akkor is azt teszik, amit akarnak, ha aztán nagy árat kell fizetniük érte. Úgy vélte, az igazán nagy emberek csak akkor fizetnek valamiért nagy árat, ha cserébe angyalokkal szövetkezhetnek, a kisstílű gazemberek azonban akkor sem tagadják meg maguktól a pillanat örömeit, ha később a pokolra jutnak miatta.

Tommy Liottira is ez a sors várt. Nem egészen egy év leforgása alatt a helyzet annyira elmérgesedett, hogy nem bírta tovább cérnával Liza szidalmait. A Donnak tett ígérete és a családja iránt érzett szeretete ellenére úgy megverte feleségét, mint szódás a lovát. Liza bordatörésekkel és súlyos tüdősérüléssel került kórházba.

Hatalmas vagyonát és politikai kapcsolatait felhasználva Tommynak sikerült megvesztegetnie egy korrupt bírót, aki már sokszor tett jó szolgálatot a Donnak. Nem került börtönbe, sőt a feleségét is rá tudta beszélni, hogy a történtek ellenére visszatérjen hozzá.

Don Aprile egyre dühösebben szemlélte az eseményeket, majd jobb meggyőződése ellenére döntő lépésre szánta el magát, és közbelépett. Először az ügy gyakorlati oldalával foglalkozott. Megszerezte a garázda férj végrendeletének másolatát, amelyből megtudta, hogy jó férjhez és jó családapához illően Tommy Liotti minden földi vagyonát a feleségére és gyermekeire hagyta, Liza tehát gazdag lesz, ha megözvegyül. Az értékes információ birtokában a Don a legügyesebb embereiből különleges egységet szervezett, amelynek határozott, hajszálpontos utasításokat adott. Egy hét sem telt el, és a korrupt bíró takaros, selyemszalagokkal díszített dobozt kapott ajándékba. A brutális férj két izmos alkarja úgy hevert benne, akár egy pár méregdrága, hosszú szárú kesztyű. Az egyiken még az a gyönyörű Rolex aranyóra is rajta volt, amivel néhány évvel korábban a Don nagyrabecsülése jeléül lepte meg Tommyt. A holttestet egyébként másnap találták meg. A Verrazano híd közelében lebegett a folyó felszínén.

A Donról keringő második legenda azért volt vérfagyasztó, mert mesekönyvekben olvasható kísértethistóriákra emlékeztetett, és sosem derült ki pontosan, mi történt tulajdonképpen. Don Aprile három gyermeke még javában a bennlakásos magániskolában tanult, amikor egy vállalkozószellemű, tehetséges újságíró, aki a híres emberek gyarlóságait leleplező szellemes cikkeiről volt híres, kinyomozta, hol tartózkodnak a gyerekek, majd ékesszólásával ártatlannak és ártalmatlannak látszó csevegésre vette rá őket. Jót mulatott naivságukon, iskolai egyenruhájukon és főleg ifjonti idealizmusukon, amellyel egy jobb világról szőtt álmaikról nyilatkoztak. Mindezt részletesen megírta, majd a gyermekek ábrándjait szembeállította apjuk rettegett hírével, bár elismerte, hogy Don Aprilét sosem ítélték el semmiféle bűncselekményért.

A cikk híre futótűzként terjedt el. Még meg sem jelent, máris kézről kézre járt az ország valamennyi szerkesztőségében. Mindenki el volt ragadtatva tőle. Vérbeli újságíró egész életében ilyen sikerről ábrándozik.

A szerző – Rousseau lelkes híveként – nagy természetbarát hírében állt. Minden évben New York állam északi részében, egy kis faházban töltötte a szabadságát feleségével és két gyermekével. Halásztak, vadásztak, nomád életet éltek. A hálaadás ünnepére is oda utaztak. A legközelebbi várostól húsz kilométernyire lévő kunyhó szombaton váratlanul kigyulladt, és két teljes órán át égett. Mire a segítség megérkezett, már csak füstölgő gerendák maradtak belőle, amelyek alatt négy elszenesedett holttestet találtak. Az újságíró és családja erre a szomorú sorsra jutott. Az eset óriási felháborodást keltett. Alapos, mindenre kiterjedő nyomozás kezdődött, de a rendőrség nem talált bűncselekményre utaló nyomokat, így arra a következtetésre jutott, hogy a család valamennyi tagja füstmérgezés áldozata lett, ezért nem élte túl egyikük sem a tragédiát.

Aztán különös dolog történt. Egy-két hónappal később suttogások kaptak szárnyra, mindenfelé furcsa pletykák kezdtek keringeni. Az FBI, a rendőrség és a sajtó névtelen feljelentőktől egyik fülest kapta a másik után, és ezek kivétel nélkül arra utaltak, hogy a rejtélyes tűz a hírhedt Don Aprile bosszúja volt. A lapok persze lecsaptak a sztorira, és a nyomozás újraindítását követelték. El is érték a céljukat, ám a vádemelés ezúttal is elmaradt. Ennek ellenére a Don személye körül újabb legenda szövődött; senkit nem zavart, hogy bűnösségét ezúttal sem sikerült bebizonyítani.

Mindez persze csak a közvéleményre vonatkozott. A hatóságok beletörődtek, hogy Don Raymonde Aprile ebben az esetben ártatlan, semmilyen vád alapján nem vonható felelősségre, elvégre mindenki tudja, hogy újságírókon nem szoktak bosszút állni. Nincs értelme, mert ezrével kéne eltenni őket láb alól, a Don pedig túlságosan intelligens ahhoz, hogy ekkora kockázatot vállaljon egy jelentéktelen firkász miatt. A legenda azonban tovább élt, sőt az idő múlásával egyre szélesebb körben elterjedt. Az FBI ügynökei úgy vélték, maga a Don terjeszti a szóbeszédet.

A Donnak azonban volt egy másik, nagyon is jellemző tulajdonsága: a bőkezűség. Aki hűségesen szolgálta, meggazdagodott, és ha bajba került, bizton számíthatott hatalmas, félelmetes ember hírében álló pártfogójára. Mesébe illő jutalmakat osztogatott, de a hűtlenséget halállal büntette. Egész életét ez a legenda lengte körül.

A Portellával és Cilke-kel folytatott megbeszélései után Don Aprile hozzálátott a legapróbb részletekig kidolgozott terve megvalósításához. Megtette a szükséges lépéseket, hogy a tizenegy évi száműzetés után hazahozassa Szicíliából Astorre Violát.

Szüksége volt a fiatalemberre, és már jó előre föl is készítette erre a pillanatra. Mindenki tudta, hogy Astorre a kedvence; nem titkolta, hogy még a saját gyerekeinél is jobban szereti. Astorre már kisfiúként is vezéregyéniség volt; úgy bánt az emberekkel, akár egy felnőtt, de nyájas, barátságos természetével valósággal elbűvölte környezetét. Szerette a Dont, ám az Aprile gyerekekkel ellentétben ő nem félt tőle. Mindössze tízéves volt, amikor Valerius már betöltötte a húszat, Marcantonio pedig a tizennyolcat, ám ő mégis független, önálló személyiségként élt közöttük. Csak egyszer fordult elő, hogy a tiszti iskolás Valerius megpróbált kezet emelni rá, Astorre azonban rögtön visszaütött. Marcantonio sosem vetemedett ilyesmire. Szerette a gyereket, az első bendzsót is ő vette neki, hogy éneklésre buzdítsa. Astorre úgy fogadta ezt a gesztust, mint egy felnőtt férfi, akit egy másik figyelmes felnőtt megajándékoz.

Csak Nicole-nak engedelmeskedett, senki másnak. Bár a lány két évvel idősebb volt nála, mégis úgy bánt Astorréval, akár egy igazi gavallérral, aki udvarol neki. A kisfiú ezt egyébként meg is követelte. Nicole apró megbízásokat adott neki, és elandalodva hallgatta bendzsókísérettel énekelt érzelmes olasz balladáit – majd adott neki egy pofont, amikor Astorre meg akarta csókolni. A kis lovag még ki sem látszott a földből, a női szépség azonban máris levette a lábáról.

Márpedig Nicole gyönyörű volt nagy, barna szemével és érzéki mosolyával. Arca mindig elárulta érzelmeit. Mindenkivel keményen szembeszállt, aki azzal próbálta megsérteni, hogy csak azért, mert nőnek született, nem lehet egyenrangú bármelyik férfival. Mélységesen felháborította az a tény, hogy nem olyan erős, mint a fivérei vagy Astorre, így csak szépségével tud érvényt szerezni akaratának. Nem félt senkitől és semmitől. Mindenkit az ujja köré csavart, még rettegett édesapját is.

Az Aprile gyerekek még iskolába jártak, amikor felesége halála után a Don úgy döntött, minden évben egy-egy nyári hónapot Szicíliában fog tölteni, méghozzá a Montelepre városka közelében lévő szülőfalujában, ahol mindig szívesen időzött saját házában, a Villa Graziában, amely valaha egy grófi család vidéki kastélya volt.

A második nyáron felvett egy Caterina nevű szicíliai özvegyet házvezetőnőnek. A buja paraszti szépséggel megáldott erélyes asszony kitűnő érzékkel igazgatta a birtokot, tiszteletet parancsoló egyénisége előtt a falu lakói is fejet hajtottak. Hamarosan gazdája szeretője lett. Don Aprile ezt titokban tartotta családja és barátai előtt, bár semmi szükség nem volt rá, hiszen negyvenéves korára úgy uralkodott alattvalói fölött, akár egy király. Mindent megengedhetett magának, tettei ellen senki nem mert kifogást emelni.

Astorre Viola alig töltötte be tizedik életévét, amikor első ízben kísérte el Don Raymonde Aprilét Szicíliába. A Dont felkérték, hogy közvetítőként simítsa el a Corleone és a Clericuzio család közt dúló viszályt. Örömmel tett eleget a kérésnek, annál is inkább, mivel így eltölthetett egy nyugodt hónapot a Villa Graziában.

A kis Astorrétól mindenki el volt ragadtatva. Jókedve egész környezetére átragadt. Olajbarna bőrű, szép arcáról csak úgy sugárzott a szeretet. Kellemesen csengő tenor hangján állandóan énekelt, vagy ha mégsem, akkor élénken csevegett. De a vérbeli lázadó hevessége, akaratossága sem hiányzott belőle; valóságos zsarnokként uralkodott a vele egykorú fiúk fölött.

A Don azért vitte magával Szicíliába, mert úgy vélte, a magafajta javakorabeli férfi jobb útitársat nem is találhatna. Ez sok mindent elárult kettőjük kapcsolatáról, no meg arról is, hogyan nevelte a Don a saját gyermekeit.

Miután elintézte üzleti ügyeit, nekilátott, hogy elsimítsa a két család közt támadt ellentétet. Sikerrel járt, a viszálykodók – bár valószínűleg csak átmeneti időre – kibékültek. Nem maradt más hátra, mint élvezni szülőfaluja szépségét és újra felidézni boldog gyermekkorát. Saját termésű citromot, narancsot, olajbogyót evett, és hosszú sétákat tett Astorréval a könyörtelenül perzselő szicíliai napfényben, amelyet úgy vertek vissza a sziklák és a kőből épült házak falai, hogy a fullasztó hőség már-már elviselhetetlenné vált. A Don Szicília Robin Hoodjairól mesélt a kisfiúnak, akik derekasan harcoltak a mórok, a franciák, a spanyolok, sőt még a pápa ellen is – de a legtöbb mese főszereplője a vidék legvitézebb hőse, a nagy Don Zeno volt.

Esténként együtt üldögéltek a Villa Grazia teraszán, és Szicília azúrkék égboltját, a tengernyi ragyogó hullócsillagot bámulták, no meg a kőhajításnyira lévő hegyek fölött cikázó villámokat. Astorre hamar megtanulta a nyelvet, valósággal ragadt rá a falusi tájszólás, és úgy ette az olajbogyót a kis hordóból, mint valami különleges édességet.

Néhány nap leforgása alatt ő lett a falubeli fiúkból verbuválódott banda vezére. A Don meglepődött, hiszen tudta, hogy a szicíliai gyerekek büszkék, és nem ismernek félelmet. Már az ártatlannak látszó tízévesek zöme előtt sem volt ismeretlen a lupara, a rövidre fűrészelt csövű szicíliai puska, ami bizony gyakran elsült ezen a vidéken.

Don Aprile, Astorre és Caterina a hosszú nyári estéken a gyönyörű, buja kertben, a szabad ég alatt vacsoráztak, és beszívták a narancs- és citromfákból áradó bódító citrusillatot. Hébe-hóba meghívták a Don gyerekkori barátait is egy-egy kártyapartira. Astorre ilyenkor Caterinának segített felszolgálni az italt.

Caterina és a Don mások előtt sosem mutatták ki érzelmeiket, de a falu mégis tudott kapcsolatukról, így egyetlen férfi sem mert ránézni az asszonyra. Udvarlásról, bókokról szó sem lehetett. Caterinának mindenki megadta a ház asszonyának kijáró legmélyebb tiszteletet. A Don úgy érezte, ez élete legszebb időszaka.

Már éppen hazafelé készülődött, három nap múlva akart visszatérni Amerikába, amikor olyasmi történt, amit elképzelni se mert volna senki: a Dont szokásos sétája közben elrabolták.

A szomszédos Cinesi megyében, Szicília egyik isten háta mögötti, elmaradott vidékén egy Fissolini nevű, kegyetlen, félelmet nem ismerő bandita volt a helybeli cosca vezére. Saját területén teljhatalommal uralkodott, így szinte egyáltalán nem érintkezett a szigeten élő többi cosca vezetőivel. Sejtelme sem volt Don Aprile óriási tekintélyéről és korlátlan hatalmáról, tehát eszébe sem juthatott, hogy mindentől elzárt, biztonságos kis világa veszélybe kerülhet, ha ujjat mer húzni a Donnal. Kizárólag azért rabolta el, mert váltságdíjat akart követelni érte. Legjobb tudomása szerint mindössze egyetlen szabályt szegett meg: jogtalanul hatolt be a szomszédos cosca területére. Ám úgy vélte, megéri kockáztatni, mert az amerikai dúsgazdag embernek látszik.

A cosca a maffiának nevezett szervezet alapegysége volt, és általában vérrokonokból állt. A törvénytisztelő polgárok, köztük orvosok és ügyvédek is gyakran kötődtek egy-egy coscához, és az megvédte érdekeiket. Minden egyes cosca önmagában is önálló szervezetként működött, de erősebb, befolyásosabb coscákkal is szövetségre léphetett. Ezek az összefonódott egységek alkották a maffiát, ám az egész szervezetnek nem volt egyetlen teljhatalmú főnöke vagy parancsnoka.

A cosca rendszerint egy meghatározott területen egy bizonyos szakterületet, iparágat tartott a markában. Akadt olyan cosca, amelyik a víz árát szabta meg, így megakadályozta, hogy a kormányzat gátépítéssel csökkentse az árakat, és monopóliumot hozzon létre. A másik cosca a mezőgazdasági termékekre, köztük az élelmiszerekre tenyerelt rá. Ebben az időben Szicíliát két hatalmas cosca uralta: az egyik a palermói Clericuzio család volt, amelyik megkaparintotta az ország valamennyi új építkezését, a másik pedig a világ minden tájára kábítószert szállító Corleone család, amelyik befolyásos római politikai kapcsolatokkal rendelkezett. Persze jó néhány kisebb, jelentéktelenebb cosca is létezett. Közös jellemzőjük az volt, hogy a maguk területén szigorúan szabályozták a bűnözést. Nem tűrték meg azokat a lusta semmirekellőket, akik a coscának védelmi pénzt fizető ártatlan polgárokat próbálták kizsebelni. Rövid úton, halállal büntettek mindenkit, aki egy-egy vastagabb pénztárcáért gyilkolt vagy ártatlan nőket erőszakolt meg. A coscán belül a házasságtörésért is a legsúlyosabb megtorlás járt. Nem számított, férfi vétkezett-e vagy nő. Mindkettőnek az életével kellett fizetnie. Mindenki tudta, hogy nincs kegyelem.

Fissolini coscája szegénysorban tengődött. A szentképek árusítását tartotta kézben, a gazdálkodók állatait őrizte, és elővigyázatlan gazdag urak elrablásával egészítette ki jövedelmét.

Így történhetett meg, hogy a falu utcáin sétálgató Don Aprilét és Astorrét a tájékozatlan Fissolini emberei egyszer csak betuszkolták egy régi, rozoga katonai teherautóba.

A paraszti ruhát viselő, puskákkal felfegyverzett tíz bandita két teherautóval érkezett. Don Aprilét úgy kapták föl, mint a pelyhet, és az elsőbe rántották be. Astorre pillanatnyi tétovázás nélkül pattant föl a nyitott platóra, hogy a Don mellett maradhasson. Az emberrablók megpróbálták lelökni, ő azonban két kézzel kapaszkodott a ponyvatartó rudakba. Egy órán át megállás nélkül száguldottak, míg meg nem érkeztek a Montelepre városát körülvevő hegyek lábához. Itt mindenki lóra pattant, vagy öszvérháton folytatta az utat, egyre följebb kapaszkodva a sziklás teraszokon, a horizont felé. Astorre tágra nyílt, zöld szemével mindent megfigyelt, de egy árva szót se szólt.